Вступ країн центральної та східної Європи до Європейського Союзу у контексті нових міжнародних реалій початку ХХІ сторіччя
Криза, яка охопила бувший СРСР та доволі швидко розширилась на країни соцтабору наприкінці 80-х рр., створила передумови для краху соціалістичного експерименту у Центральній та Східній Європі. Вона показала рівень політичного банкрутства керівників правлячих у цих країнах партій, висвітлила недосконалість адміністративно-командних способів управління, неприйняття більшістю населення тягаря авторитаритаризму, що й створило можливості для проведення «м’яких революцій» у цій частині Європи. Швидкий перехід від соціалістичного міфу до національних моделей державотворення та соціального розвитку, відкрив країнам Центральної та Східної Європи шлях до євроатлантичної інтеграції та входження у спільний європейський простір. На тлі розгортання процесів глобалізації та зростання рівня інтеграції міжнародних економічних та політичних процесів, проблематика особливостей перебування країн Центральної та Східної Європи (ЦСЄ) у Європейському Союзі (ЄС) набуває іншого змісту, ніж він був до початку війни Росії проти України, в умовах відносно стабільного політичного та економічного розвитку. Військові дії, які ідуть і тепер, не тільки віддзеркалюють трансформацію в регіональних відносинах, але й вказують на стратегічні зміни в міжнародних політичних реаліях. Для України, як держави, що останні вже десятиріччя прагне зміцнити свою європейську інтеграцію, професійний аналіз досвіду країн Центральної та Східної Європи зараз є вкрай важливим. Потреба вивчати їх шлях до повноправного членства в Європейський Союз, реалії адаптації їх національного законодавства до вимог спільного політичного простору, перипетії реалізації економічних реформ, формування основних тенденцій соціальних змін та культурної інтеграції, надасть Україні досвід реалізації власних стратегічних напрямів європейської інтеграції. 4 Аналіз публікацій за тематикою дослідження. У рамках реалізації нашого дослідження, було використано наукові доробки вітчизняних учених: Ю. Бажала, Т. Бурлая, І. Бутирської, В. Захарченка, І. Єгорова, О. Караульної, В. Круглова та ін. Ці дослідники спеціалізуються на проблематиці європейської інтеграції, міжнародних та міждержавних відносинах, особливостях економічного розвитку і складних колізіях соціальних трансформацій країн Центральної та Східної Європи. Об’єкт дослідження: особливості процесу європейської інтеграції у країнах Центральної та Східної Європи. Предмет дослідження: політико-правові та соціально-економічні процеси у країнах Центральної та Східної Європи у період їх вступу до Європейського Союзу. Метою дослідження є спроба аналізу досвіду країн Центральної та Східної Європи у процесі європейської інтеграції. Виходячи з мети дослідження, завданнями роботи є: Розглянути основні ознаки та регіональні особливості європейської інтеграції країн Центральної та Східної Європи. Розкрити історичні особливості вступу країн Центральної та Східної Європи до Європейського Союзу. Висвітлити базові характеристики інновацій в економіці країн Центральної та Східної Європи після їх приєднання до Європейського Союзу. Проаналізувати загальні характеристики процесу гармонізації внутрішнього законодавства країн Центральної та Східної Європи до нормативно-правової бази Європейського Союзу. Окреслити реалії та висвітлити перспективи процесів європейської інтеграції України у соціально-політичній, культурній та воєнній складовій. Теоретичне та практичне значення вивчення дослідження. Досвід країн Центральної та Східної Європи у їх доволі тривалому (у середньому до 10 років) вступі до Європейського Союзу потребує теоретичного осмислення 5 для країн, що стали на цей шлях, та для розуміння особливостей міжнародних та міждержавних відносин у першій чверті 21 сторіччя. Аналіз цих процесів з геополітичної, економічної, соціальної, культурологічної точок зору збагатить наукове поле сучасної гуманітаристики, допоможе розкрити внутрішній зміст механізмів, завдяки яким країни адаптують себе до стандартів Європейського Союзу. Матеріали магістерської роботи можуть прислужитись у підготовці курсів з проблематики розвитку регіональних студій ОП «Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії». Методологічну основу дослідження складають поєднання наукових принципів об’єктивності, системності, плюралізму, послідовності та цілісності пізнання. Діалектичні та концептуальні підходи, як основа пізнання соціальної дійсності, допомогли дослідити суперечності процесів європейської інтеграції у різних країнах Центральної та Східної Європи. Використані можливості логіко-семантичних підходів допомогли проаналізувати основні елементи понятійного та категоріального апаратів дослідження. Методологічні та теоретичні можливості структурно- функціональних підходів дозволили розглянути особливості впливів всередині державних процесів країн-кандидатів на ефективність процесу європейської інтеграції для кожної окремої країни. У якості емпіричної основи дослідження було застосовано послідовну реалізацію операцій спостереження, вимірювання, моделювання, прогнозування та перевірки прогнозу. Апробація результатів роботи. Апробація результатів магістерської роботи відбулась на IV міжнародній науково-практичній конференції: “Сучасні тенденції міжнародних відносин” 21 грудня 2023 року.
ОПП Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії
Авторське право (c) 2026 Історичний факультет
«Вплив глобалізації на міжнародну безпеку. Вплив та перспективи для країн пострадянського простору»
Актуальність дослідження впливу глобалізації на міжнародну безпеку значною мірою зумовлена сучасними викликами, з якими стикається світ. У контексті швидкої інтеграції економік, технологій та інформаційних потоків, глобалізація стає ключовим фактором, який формує нові геополітичні реалії. Вона не лише спрощує співпрацю між країнами, але й створює нові ризики, такі як тероризм, кіберзагрози та глобальні пандемії. Ці фактори вимагають переосмислення традиційних підходів до безпеки, адже виклики, з якими стикаються держави, стають все більш комплексними і багатоаспектними. Особливо важливо вивчити вплив глобалізації на міжнародну безпеку в контексті країн пострадянського простору, які пережили значні політичні та економічні зміни. Ці країни, з огляду на їхню історичну спадщину та сучасні геополітичні виклики, стикаються з унікальними проблемами, що виникають на перехресті старих і нових загроз. Вивчення цього питання допоможе краще зрозуміти, як глобалізація впливає на регіональні конфлікти, зміни у зовнішньополітичних стратегіях та шляхи зміцнення безпеки, що є вкрай актуальним для забезпечення стабільності в пострадянських країнах. Дослідження перспектив розвитку безпеки в умовах глобалізації є важливим для формування адекватних політик і стратегій, які дозволять країнам пострадянського простору ефективно реагувати на нові виклики. Визначення шляхів інтеграції в міжнародні системи безпеки, зміцнення співпраці з міжнародними організаціями та адаптація національного законодавства до міжнародних стандартів створять умови для зниження ризиків і підвищення рівня безпеки. Таке дослідження також може слугувати основою для розробки комплексних програм, які сприятимуть соціальному і економічному розвитку, що є невід'ємною частиною стабільної системи безпеки в умовах глобалізації. Метою дослідження є аналіз впливу глобалізації на трансформацію міжнародної безпеки, і виявлення нових викликів та ризиків, з якими стикаються країни пострадянського простору в умовах глобальної інтеграції. 4 Відповідно до мети нами визначено основні завдання дослідження: - дослідити теоретичні основи глобалізації; - оцінити позитивні та негативні аспекти глобалізації; - визначити геополітичні виклики для пострадянського простору; - дослідити роль міжнародних організацій у забезпеченні безпеки; - розробити рекомендації щодо можливостей розвитку безпеки країн пострадянського простору в умовах глобалізації. Об’єкт дослідження – глобалізаційні процеси та їх вплив на міжнародну безпеку в контексті країн пострадянського простору. Предмет дослідження – специфічні виклики, загрози і можливості, які виникають внаслідок глобалізації для міжнародної безпеки, а також роль міжнародних організацій та механізмів співпраці в забезпеченні безпеки в країнах пострадянського простору. Методи дослідження. Методологічною основою проведеного дослідження стали сукупність прийомів та методів наукового пізнання: Методологічною основою проведеного дослідження стали сукупність прийомів та методів наукового пізнання: Історичний метод застосовано для аналізу етапів розвитку глобалізаційних процесів і їх впливу на міжнародну безпеку, зокрема в контексті країн пострадянського простору. Загальнонауковий діалектичний метод та метод аналізу документів дозволили дослідити наявні міжнародні угоди, протоколи та інші документи, що регулюють питання безпеки, а також проаналізувати їх реалізацію в умовах глобалізації. Порівняльний метод дослідження застосовано під час вивчення впливу глобалізації на міжнародну безпеку в різних регіонах, а також для аналізу досвіду пострадянських країн в адаптації до глобальних викликів безпеки. Порівняльно-правовий метод використано для вивчення законодавчих ініціатив, спрямованих на зміцнення безпеки в умовах глобалізації, в контексті порівняння з міжнародними стандартами та нормами. 5 За допомогою системно-структурного методу досліджено понятійний апарат дослідження, визначено основні компоненти, що впливають на міжнародну безпеку, та проаналізовано їх взаємодію в умовах глобалізації. Методи класифікації використовувалися для визначення ключових факторів, що впливають на безпеку країн пострадянського простору, а також для оцінки суспільної свідомості та ставлення до міжнародної безпеки в умовах глобалізації.
Стратегічні напрямки зовнішньої політики Великої Британії першої чверті XXI ст.
Актуальність теми дослідження. У першій чверті ХХІ століття Великобританія активно шукала своє унікальне місце у сучасній європейській та світовій архітектурі міжнародних відносин. Це низка різних, іноді різноспрямованих процесів, які вели до більшої інтеграції економіки Британії до світового економічного простору, і, одночасно, Брексіт, який вивів Британське королівство з Європейського Союзу і був найскладнішим від завершення Другої світової війни. Такі процеси стали переломними не тільки для внутрішньої та зовнішньої політики Великої Британії, але й для Європейського Союзу. Але у контексті двосторонніх відносин між Україною та Великою Британією співпраця між нашими країнами завжди мали позитивну та взаємовигідну основу. Рівень двосторонньої співпраці завжди мав гарну перспективу щоб зміцнити та підвищити міжнародний авторитет обох держав. Дослідники відзначають, що українсько-британські двосторонні відносини завжди мали значний вплив на безпекові, економічні, соціальні та інші процеси в регіоні, що особливо актуалізувалось у контексті повномасштабної війни Росії проти Україні. Розуміючи це і тепер, і у попередній період, Велика Британія та Україна незмінно робили кроки до зміцнення своєї співпраці. На сьогодні наші міждержавні відносини тісно пов’язані у воєнній, економічній, безпековій та соціальній сферах, засновані на низці міждержавних договорів та близькому баченні внутрішнього змісту розвитку сучасної міжнародної системи. Рівень дослідження проблеми. Сьогодні проблематику стратегічних напрямків зовнішньої політики Британії на початку ХХІ століття розглядають багато вітчизняних та зарубіжних дослідників. Значну увагу стратегічним та 4 регіональним пронципам та моделям реалізації зовнішньої політики України приділяли українські учені: І. Гавінська, А. Гомонюк, А. Грубінко, В. Дитюк, К. Руденко, І. Хостюк, В. Юрчишин, М. Володіна, Г. КозицькаМ. Крилов та інші. Метою роботи є потреба дослідження та аналізу процесу міждержавних відносин між Великою Британією та Україною на початку 21 сторіччя. Визначена мета передбачає вирішення наступних завдань:  розглянути передумови та окреслити основні етапи у формуванні зовнішньої політики Великої Британії;  проаналізувати нормативні та правові основи щодо можливостей реалізувати зовнішню політику Великої Британії;  висвітлити основні причини та наслідки реалізації процесу Brexit;  показати особливості трансформації співробітництва між Європейським Союзом та Великобританією;  охарактеризувати можливості та перспективи розвитку відносин між Україною та Великою Британією на початку 21 сторіччя. Об’єктом дослідження є: особливості формування зовнішньої політики Великої Британії на початку ХХІ сторіччя. Предметом дослідження є: стратегія зовнішньої політики Великої Британії на початку ХХІ сторіяччя. Теоретичне та практичне значення вивчення дослідження. Досвід міждержавної взаємодії між країнами, які не носять регіонального характеру, але здійснюють значний вплив на ефективну реалізацію регіональних проектів та носять характеристики міжконтинентального впливу, як це відбувається у період широкомасштабної війни Росії проти України, завжди матимуть беззаперечне 5 практичне значення. Матеріали магістерської роботи допоможуть при підготовці навчальних курсів з проблематики стратегічного планування у міжнародних відносинах Освітньої Програми «Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії». Методологічну основу дослідження склали наукові принципи, такі як: об’єктивність, системність, плюралізм, послідовність та цілісність пізнання. Діалектичний підхід, як один з основ для пізнання соціальної дійсності, допоміг досліджувати суперечності процесів на європейському континенті у контексті їх інтеграційної та дезінтеграційної складових. Можливості логічних та семантичних підходів допомагають аналізувати понятійний та категоріальний апарат дослідження. Методологічна та теоретична складові структурно- функціонального підходу дозволяють розглядати особливості впливу внутрішньо державних процесів у країні на процеси в рамках європейської спільноти. Як емпірична основа дослідження застосовувалась послідовна реалізація спостереження, моделювання, прогнозування та перевірка прогнозу. Апробація результатів роботи відбулась на 4-тій міжнародній науково- практичній конференції: “Сучасні тенденції міжнародних відносин” 21 грудня 2023 року.
Особливості гуманітарної дипломатії у сучасних міжнародних відносинах
Сучасні глобальні тенденції значно розширюють сферу застосування дипломатії і перетворюють її на важливий інструмент глобального діалогу. Гуманітарна дипломатія повинна розділяти поняття потенційної ідеології між протиборчими сторонами, вміло налагоджувати мережу дипломатичних відносин і використовує будь-яку можливість для підтримки жертв війни. Незаперечним фактом є те, що чим вище репутація і довіра тих, хто використовує стратегії гуманітарної дипломатії, тим краще будуть результати. Поєднання дипломатії та гуманітарної діяльності може призвести до несподіваних взаємодій. Міжнародна федерація Червоного Хреста зазначає, що метою гуманітарної дипломатії є забезпечення того, щоб уряди краще піклувалися про соціально вразливі верстви суспільства; співпраця з іншими суб'єктами, які переслідують ті ж гуманітарні цілі. Гуманітарна дипломатія повинна спрямовувати свої дії на врегулювання криз, як урядових, так і неурядових, відповідно до міжнародного права. Її мета - відкрити кордони і створити гуманітарні коридори, які забезпечують пряму допомогу біженцям. На цій підставі важливо присвячувати розвідки гуманітарним аспектам дипломатії, розширювати практики гуманітарних переговорів та обговорювати концепції гуманітарної дипломатії, на яку вплинуло створення гуманітарного простору. У цій розвідці підкреслюємо важливу політичну роль недержавних суб'єктів у вирішенні сучасних конфліктів і проведенні гуманітарних переговорів. Гуманітарна дипломатія на національному рівні повинна охоплювати різноманітність національних моделей і виявляти основні мотиви, що спонукають державу брати участь в гуманітарних ініціативах. Сучасна гуманітарна практика перетворилася на багатогранну систему. В даний час вона охоплює гуманітарну допомогу, соціальну політику та економічну підтримку в рамках сталого розвитку. Крім того, використання 3 дипломатичних засобів, зокрема переговорів, значно підвищує ефективність гуманітарних зусиль в умовах збройних конфліктів і криз, викликаних природними або техногенними факторами. Cotrone, A. (2018) переконаний, що гуманітарна дипломатія має спрямовувати свої дії на будь-які кризи, як на урядові, так і на неурядові організації міжнародного права; взяти до уваги, що його метою є відкриття кордонів і створення гуманітарних коридорів, що забезпечують надання прямої допомоги біженцям. Головне завдання – гарантувати довгострокові дії, уникаючи при цьому тимчасових і крихких альтернатив. Атаманенко, А. (2022) присвячує наукову працю вивченню формування концепту та визначення значення і проявів наукової дипломатії, робить спробу встановити особливості проявів наукової дипломатії в міжнародних відносинах, розглянуто зміст тріади: «наука для дипломатії», «дипломатія для науки», «наука в дипломатії». Коновалова, М. (2024) працює над сучасними підходами та межами гуманітарної дипломатії, досліжуючи вектор дефініцій «гуманітарна дипломатія» та кількісно-якісний аналіз наукових розвідок окресленої з наукометричної бази для визначення тематичних кластерів та зав'язків за ключовими словами. По-перше, розглядається гуманітарна дипломатія як інструмент досягнення зовнішньополітичних цілей та національних інтересів, що є результатом класичного розуміння поняття дипломатії. Цей підхід акцентує на державній стратегії та міжнародних відносинах, де дипломатія виступає як інструмент управління зовнішньополітичною політикою та захисту національних інтересів. По-друге, гуманітарна дипломатія розглядається як комунікативний акт, який покликаний стимулювати гуманітарні дії. Вікторов, К. та ін. (2021) розробляє еволюцію концепції та складові гуманітарної дипломатії від ІІ пол. ХІХ ст. до перших декад ХХІ ст., аналізує тенденції адаптації поняття до системи міжнародних відносин, роль гуманітарної дипломатії в рамках взаємодії у двосторонній та багатосторонній дипломатії. 4 Павлюх, М. & Кушней, С. (2022) у статті розглядають традиційний концепт «публічна дипломатія» та його роль у сучасних політичних відносинах. Відстежено процес трансформації публічної дипломатії через сучасні інформаційно-комунікаційні технології, що змінює звичний концепт поняття «публічна дипломатія». Gilboa, E. (2001) пропонує три концептуальні моделі для сприяння систематичному дослідженню використання ЗМІ як головного інструменту зовнішньої політики та міжнародних переговорів: публічна дипломатія, коли державні та недержавні актори використовують ЗМІ та інші канали комунікації для впливу на громадську думку в іноземних суспільствах; медіадипломатія, коли чиновники використовують ЗМІ для спілкування з акторами та сприяння вирішенню конфліктів; та медіа-брокерська дипломатія, де журналісти тимчасово беруть на себе роль дипломатів і виконують роль посередників у міжнародних переговорах. Сергієнко, Т. (2023). проводить аналіз політичних аспектів міжнародних конфліктів крізь призму системності в міжнародних відносинах. Vidimska, K. (2022). надає трактування сутності категорії «суспільні комунікації в міжнародних відносинах», які визначаються як диференційовані аспекти відносин через обмін інформацією між національними, етнічними, культурними чи іншими групами чи співтовариствами як на міждержавному, так і на внутрідержавному рівнях. Шевченко, М. (2023). дескрибує сучасні концепції міжкультурної взаємодії в умовах глобалізації та сучасних міжнародних відносинах та аналізує трансформації політичного вектора міжкультурної взаємодії в дискурсі глобалізаційних процесів сучасних міжнародних відносин. Токарська, А. (2024). досліджує можливості впливу української діаспори на громадську думку під час війни та аналізує характер і можливості впливу української діаспори на громадську думку приймаючих країн під час військових дій, в контексті публічної дипломатії. Myronchuk, E. (2019). досліджує роль наукової дипломатії у розвитку і стабілізації міжнародних відносин в умовах глобалізації. 5 Tykhonenko, I. & Кириченко, Є. (2023). описують феміністичну дипломатію як інструмент реалізації зовнішньої політики держави та багатостороннього міжнародного співробітництва у ХХІ ст.. Навчально-методичний посібник «PR в міжнародних відносинах» Конопка, Н. (2020) присвячений найважливішим аспектам PR-технологій у сфері міжнародних відносин, зокрема у ньому розглядаються поняття, суть та приниципи, історичний розвиток зв’язків з громадськістю; подано особливості комунікації з громадськістю, теорію та практику формування іміджу в системі PR; ключові аспекти стратегічного управління тощо. Filipov, S. (2022). дає розуміння синергетичних чинників на змогу як впливати, так і вибудовувати методики для захисту від просування небажаних інтервенцій. Павлюх, М. (2019). аналізує роль соціальних медіа (соціальних мереж) у міжнародних відносинах й стверджує, що популярність держави, дипломатичних установ залежить від відкритості суспільства та просування у соціальних мережах. Okladnaya, M. (2021) звертає увагу на необхідність повернення в міжнародних відносинах до філософії моралі та цінностей. Viktorov, K. (2024) розглядає еволюцію концепції та складові гуманітарної дипломатії. Gabrielyan, O. & Gabrielyan, G. (2021) дають визначення народної дипломатії як соціального та гуманітарного явища з низкою відмінних характеристик, які відрізняють її від публічної дипломатії чи, зокрема, культурної дипломатії, а також визначають види публічної дипломатії та її потенціал. Kurpiewska-Korbut, R. (2024) показує наявність симптомів, які вказують на те, що польська влада намагається вести свідому діяльність у рамках гуманітарної дипломатії, особливо шляхом створення міжнародних заходів та адвокації гуманітарних потреб України на міжнародному форумі. Abdrazakova, L. (2022) переконує, що роль дипломатії полягає в тому, щоб передбачати та вирішувати проблеми до того, як вони переростуть у 6 конфлікти. Коли конфлікти неминучі, дипломати намагаються вирішити розбіжності мирним шляхом, щоб уникнути насильницьких сутичок. Захист прав людини є критично важливою сферою вирішення міжнародних конфліктів, у якій дипломати відіграють ключову роль. Lie, Jon Harald. (2020) досліджує формування та наслідки взаємозв’язку між гуманітарною діяльністю та розвитком, як нагорі, серед політиків, так і знизу. Остання досліджує дискурсивний перехід від конфлікту до реконструкції в Північній Уганді. Різна реакція гуманітарних організацій на перехід демонструє більш прагматичні підходи до гуманітарних принципів і, таким чином, те, як сам зв’язок також формується знизу вгору та ще більше посилює впливи місії. Chalisey, К. (2024) стверджує, що гуманітарна дипломатична практика таких ілюстративних акторів, як постраждала держава, уряди-донори, ООН, неурядові організації та МКЧХ, аналізується за такими параметрами: «Кого вони представляють», «Який контент представлено», «Як це зроблено» та «Цільова аудиторія». Hart, D. & Siniver, A. (2020) представляють п’ять різних (хоча і не виключають одне одного) «значень» дипломатії: (1) актори, які беруть участь у сучасній дипломатії; (2) цілі дипломатії; (3) механізми дипломатії; (4) дипломатія як навичка; та (5) дипломатія як професія. Ми вважаємо, що залучення всього спектру дипломатичного досвіду є особливо важливим з огляду на зростаючі виклики для переговорів як основного агенства дипломатії. Regnier, P. (2011) досліджує визначення та сферу діяльності гуманітарної дипломатії, а також деякі виклики, з якими вона стикається, щоб підготувати шлях для її остаточного визнання міжнародним співтовариством. Husein, R. (2024) описує, що стратегічні переговори щодо доступу до складних середовищ, активна участь у адвокації для розширення потреб і прав постраждалого населення та ретельний моніторинг програм допомоги разом продемонстрували складну модель гуманітарної дипломатії в роботі. Koptiev, O.. (2023) шляхом застосування технологічного підходу аналізує розвиток та різні підходи до вивчення публічної дипломатії в Україні та світі, 7 охарактеризовано специфіку публічної дипломатії сучасної України, а також визначає дієві технології публічної дипломатії в умовах зміни переходу від двовекторності до європейської інтеграції. Присяжнюк, С. (2023). дескрибує особливості реалізації гуманітарної політики у секторі безпеки і оборони України, аналізуючи досвід державного планування гуманітарної політики як чинника забезпечення суспільної стабільності в умовах російсько-української війни. Юрченко, О. (2024). аналізує основні положення Стратегії публічної дипломатії Міністерства закордонних справ України на 2021-2025 роки, та визначає ключові цілі сучасної публічної дипломатії. Діденко, О. & Діденко, Р. (2023) розглядають та узагальнюють досвід підготовки фахівців до роботи в системі стратегічних комунікацій в діяльності майбутніх фахівців міжнародних відносин. З’ясовано, що загалом дослідники виділяють у стратегічних комунікаціях такі основні складові: зв’язки з громадськістю – управління громадською думкою, формування відносин суспільства і державних органів або корпоративних структур для об’єктивного осмислення соціальних, політичних або економічних процесів; публічна дипломатія, що охоплює комплекс заходів, спрямованих на вивчення та інформування зарубіжної аудиторії і встановлення контактів; інформаційнопсихологічні операції, які розглядаються як сплановані форми і методи поширення інформації для здійснення певного впливу на установки і поведінку спільноти, аналізуючи досвід США, ВБ, Німеччини, Канади. Кваша та ін. (2024) досліджують особливості формування міжнародних економічних відносин в умовах воєнного стану та аналізують низку актуальних наукових джерел і статистичних даних, зокрема, вплив пандемії Ковід-19 й визначають основні наслідки повномасштабної війни в Україні для сучасних міжнародних економічних відносин. Rusakova, O. & Rusakov, V. (2017) торкаються питання необхідності розгляду м’якої сили як важливого інструменту політичних комунікацій та гуманітарної дипломатії. Концепція Soft/Smart Power народжується у відповідь на необхідність суттєвої диверсифікації засобів реалізації її домінування західними країнами і особливо 8 США. У розробці концепції та наполегливому впровадженні в міжнародне політичне спілкування помітна прихильність до реалізації певних інтересів, збільшення впливу. Holovko, I. (2024) доводить, що в Сполучених Штатах Америки не існує відокремлення «культурної дипломатії» від «публічної дипломатії». Концепція парадипломатії також розглядається як інструмент діяльності субнаціональних акторів на міжнародній арені та складова дипломатичних комунікаційних процесів, що відбуваються в сучасному світі. Dmitrieva, V. (2022) розглядає сучасну гуманітарну дипломатію Мексики як інструмент її зовнішньої політики, досліджуючи специфіку мексиканської сучасної гуманітарної дипломатії, аналізуючи еволюцію гуманітарної дипломатії в контексті національної та зовнішньої політики Мексики, нормативні документи, інституційну систему гуманітарної дипломатії, місце Мексики в офіційній системі сприяння розвитку та погляд Мексики на концепцію «Відповідальність за захист» (R2P). Tekir, G. (2023) означує, що для Близького Сходу є важливим джерелом енергії та грошових переказів для Індії, Індія прагне захистити свої інтереси на Близькому Сході, особливо після того, як її регіональний суперник, Китайська Народна Республіка (КНР), збільшила свою присутність. Проте існують перешкоди для зусиль Індії в гуманітарній дипломатії в регіоні, такі як постійна геополітична напруженість між країнами Близького Сходу та зростання індійського націоналізму, який відчужує мусульманське населення Близького Сходу. Кривошеїн, В. (2023) досліджує технології публічної дипломатії як інструмент «м’якої сили»: особливості впровадження в сучасній Україні та досвід Ізраїлю. На основі досліджень українських і закордонних дослідників здійснено огляд публічної дипломатії як засобу «м’якої сили», а також окреслено ефективність її застосування в зовнішній політиці України. Pidbereznykh, I. (2022) досліджує поняття інформаційна безпека у контексті гуманітарної дипломатії та безпеку України як складову в системі міжнародної інформаційної безпеки. Встановлено, що в умовах війни різко 9 зросла роль інформаційної безпеки України в міжнародному співтоваристві. Політика України у сфері економічної безпеки чітко визначена в законодавстві та відповідає викликам сучасності. Likarchuk, D. (2022) ставить за мету дослідити принципи реалізації дипломатичної політики та проблеми врегулювання російсько-української війни методом медіації. Результати показали, що медіація є особливою переговорною технологією вирішення політичних конфліктів. Ключовими завданнями медіації у вирішенні політичного конфлікту є нейтралізація негативних наслідків протистояння, пошук дисонансу між сторонами та вироблення стратегії подальших дій тощо. Зроблено висновок, що на даному етапі війни політичне посередництво до вирішення проблем можливе лише завдяки військовим невдачам російської сторони та підтримуваних нею українських колабораціоністів. Ptashchenko, О. (2020) окреслює суть та роль наукової дипломатії в системі міжнародних відносин, виділяючи основні риси становлення дипломатичної діяльності у сучасних міжнародних відносинах, у тому числі, у ЄС. Пікулик, О. & Балак, І. (2022), Davutoğlu, A. (2013), Guo, X. (2020), Seysane, V. & Tanrıverdi, G. (2022). досліджують особливості розвитку публічної дипломатії Туреччини, відзначаючи важливість впливу телебачення та мистецтва на турецьку публічну дипломатію та м’яку силу. Sehitoglu, R. (2022) надає роз’яснення щодо позиції Анталійського дипломатичного форуму, яку Турецька Республіка привнесла в дисципліну міжнародних відносин як приклад конференційної дипломатії, а у заключній частині була дана оцінка ролі цього Форуму. Ratajczak, M. & Broś, N. (2023) описують роль, яку гуманітарна дипломатія відіграє у зовнішній політиці Швейцарії та Швеції, якою мірою такі цінності, як гуманітарна допомога, права людини та сприяння міжкультурному діалогу, зміцнюють імідж цих країн. і є ключовим елементом швейцарської та шведської моделей публічної дипломатії. 10 Barakat, S. (2019) надає визначення терміну «гуманітарна дипломатія» та розміщення втручання Катару в рамках ширших тенденцій гуманітаризму в субрегіоні Перської затоки. Проте навіть за наявності такої значної кількості українських та зарубіжних наукових розвідок, усе ж невизначеним залишається питання особливостей гуманітарної дипломатії та практичних важелів її застосування з метою якісної організації процесів взаємодії на світовій політичній арені. На цій підставі визначаємо природу гуманітарної дипломатії. нові виклики та практична візія гуманітарної дипломатії у міжнародному середовищі. вивчити напрями підвищення ефективності гуманітарної дипломатії на основі оцінки результатів її складових. Мета реалізується в досягненні таких завданнях: 1. Дескрибувати суть гуманітарної дипломатії через вивчення умов, принципів, історичної візії. 2. Надати загальне розуміння поняття «гуманітарна дипломатія». 3. Провести теоретичні й практичні паралелі поняття. 4. Вивчити концепт гуманітрної дипломатії ЄС у 21 столітті через опертя на розвідки щодо ефективності гуманітарної дипломатії на міжнародній арені. 5. Надати практичні кейси імплементації. Застосована розвідки: логіко-семантичний аналіз методи знаходження закономірностей, збирання та вивчення аналітики, методи узагальнення; методи наукової абстракції. У рамках правового прагматизму центральними були такі методи: реконструкція досвіду; герменевтичне коло; посилання на значення; тлумачення. Дослідження базується на працях вітчизняних та зарубіжних вчених, короткі тези з праць яких подано вище. Важливість дослідження гуманітарної дипломатії полягає в її значущості для подальшого розвитку країни та покращення умов життя громадян. Гуманітарна дипломатія вирішує низку соціальних проблем, 11 відтак в умовах глобалізації та посилення міждержавної взаємозалежності її значення постійно зростає. Традиційна офіційна дипломатія уже не в змозі вирішити загостерні проблеми. У зв'язку з цим вивчення особливостей гуманітарної дипломатії особливо актуально в міжнародних відносинах XXI століття. Парктична візія у застосуванні гуманітарних практик та веденні переговорів. Результати розвідки можуть бути використані для вдосконалення дипломатичних підходів до вирішення гуманітарних криз, зокрема у формулюванні зовнішньополітичних стратегій для країн, які націлені на те, щоб відігравати активну роль у гуманітарних ініціативах.
“ТЕОРЕТИЧНА ОСНОВА ТА СУЧАСНА ПРАКТИКА ГЕНДЕРНОГО ФАКТОРУ У МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИНАХ”
Актуальність дослідження. Концептуальна основа та сучасна практика розгляду гендерних питань на міжнародній арені є важливими елементами су- часної політики, які охоплюють широкий спектр аспектів міжнародних відносин, від дипломатії та безпеки до економічних та соціальних механізмів. У зв'язку зі зростаючим значенням гендерної рівності на міжнародній арені важливо проаналізувати теоретичні основи взаємодії з реальною практикою в галузі міжнародних відносин. Такий механізм знаходить відображення в інте- грації гендерних питань в діяльність міжнародних організацій, резолюції ООН та інші основоположні документи, що сприяють розвитку толерантного міжна- родного порядку. Розробка теоретичних основ такого поняття, як гендер, на міжнародній арені почалася на стику феміністичної теорії і критичної теорії міжнародних від- носин. Концепція гендеру і феміністський підхід спрямовані на руйнування стереотипного мислення, яке традиційно розглядало світову політику як зро- зумілу тільки чоловікам. Пізніше ця теорія розвинула розуміння впливу гендерних соціальних структур на політичні, економічні та соціальні взаємодії між державами. В рам- ках цієї концепції важливо розуміти, що гендерні питання зазвичай ігноруються або применшуються в міжнародних відносинах, створюючи структурні переш- коди для участі жінок і меншин у всіх аспектах процесу прийняття рішень. Основи гендерного підходу на міжнародній арені були розроблені в різних теоретичних школах, включаючи феміністичну теорію, соціологію та культуро- логію. Феміністична теорія у світовій політиці досліджує політичні структури та сили у міжнародних відносинах та їх вплив на гендер. Одним з основних тео- 5 ретичних положень цієї концепції є те, що влада, ресурси і вплив у світовій політиці історично належать чоловікам, і ця нерівність існує в силу різних аспек- тів, від структурних змін до світогляду і різних культурних стереотипів. Концеп- ції, засновані на фемінізмі, висвітлюють теорію гендерної нерівності та її вплив як на соціальну структуру, так і на світову політику. Вони є головними крити- ками традиційної теорії міжнародних відносин, оскільки не враховують гендерний аспект у глобальній світовій політиці. Одна з головних основ полягає в тому, що процес глобальної політики не можна пояснити тільки з боку політи- чних і економічних інтересів. Важливо звертати увагу на соціокультурні аспекти, особливо на гендерні стереотипи. Таким чином, для остаточного розуміння глобального політичного проце- су, того, як гендерні питання зачіпаються при прийнятті рішень і формуванні концепцій ведення політичних процесів, сучасність показує, що гендерні питан- ня стали важливим елементом світової політики. Це стосується прав жінок, рів- ності, соціальної справедливості та економічного розвитку. Вивчення цих сфер має величезне значення, оскільки вони мають значний вплив на політичні про- цеси, безпеку та економічні відносини у світі. Проте, навіть з огляду на зростаючий інтерес до гендерної нерівності, такі питання, як нерівність, дискримінація та низький статус жінок у владі, на жаль, продовжують залишатися серйозними проблемами нашого часу. Саме тому активно тривають подальші дослідження та посилення впливу гендерних під- ходів у міжнародних відносинах. Сьогодні гендерна рівність є дуже важливою темою для великих міжнародних організацій і громадян більшості країн світу. Правова база з гендерних питань розробляється як на національному, так і на міжнародному рівнях з метою встановлення стандартів рівності, терпимості та недискримінації. На додаток до теоретичної інтеграції принципу гендерної рівності, особливо важливо створити ефективні практичні способи його засто- сування в різних сферах життя. 6 Починаючи з моменту розпаду Радянського Союзу в Україні почався активний процес змін в розумінні та реалізації гендерних відносин. Основним показником цього є поступове впровадження інституційних механізмів забезпе- чення гендерної рівності. Серед них визнання важливості питання боротьби за гендерну рівність як фундаментальної цінності, ліквідація дискримінації за стать та забезпечення на практичному рівні однакової участі чоловіків і жінок в ухва- ленні ключових рішень, зокрема в світовій політиці та на ринку праці. Не менш важливо забезпечити рівні можливості для симбіозу кар`єри та сімейних обов'язків та створити такі умови реалізації вищесказаного, які б запобігли гендерному насильству. Гендерні дослідження продовжують знаходи- ти своє місце в багатьох дисциплінах, таких як юриспруденція, психологія, філо- софія, політологія та соціологія. Проте цілісного дослідження даної проблемати- ки досі не існує, тому дуже важливо зосередитися на процесі розвитку концепції фемінізму як рушійної сили проти патріархальних стереотипів. Метою даного дослідження є не тільки детальний аналіз теоретичних засад гендерної рівності на міжнародній арені та вивчення сучасної практики його реалізації, а й характеристика історичних передумов гендерної нерівності та роз- витку феміністичних концепцій у суспільстві. Для досягнення поставленої мети визначено такі основні завдання: - проаналізувати понятійний апарат гендерної політики та функціонуван- ня гендерної системи управління; - охарактеризувати правову основу регулювання гендерного фактору на політичній арені; - дослідити роль гендерного питання в політиці та місце жінки в політиці в історичному контексті; - прослідкувати аспекти становлення жінок як рівноправних політичних гравців; - розглянути шлях від основних перешкод участі жінок в політичних про- цесах до моделі гендерного паритету; 7 - розглянути роль жінок у міжнародних відносинах та моделі їхнього впли- ву; - ознайомитись з шляхом видатної жіночої постаті в світовій політиці «залізною леді» Маргарет Тетчер; - визначити основні шляхи залучення жінок в політичний процес як части- на становлення незалежної Української держави; - дослідити феномен членства жінок в збройних силах світу та України; Об’єкт дослідження. Гендерні проблеми у світовому політичному про- цесі. Предмет дослідження. Гендерний фактор як соціокультурний і політич- ний аспект. Хронологічні рамки дослідження: XVIII-XXI ст.
Сучасна практика українсько-американських відносин
Актуальність дослідження. Українсько-американські відносини у сучасному політичному, воєнному, економічному, соціокультурному та інших вимірах прямо чи опосередковано впливають на розвиток та стабільність не лише наших країн, а й, можливо, всього європейського континенту. Тож актуальність вивчення нашої проблематики важлива аби розуміти, які ролі Сполучені Штати Америки відіграють для підтримки нашої держави не тільки у контексті поточного воєнного конфлікту, але й у подальших міжнародних відносинах. Сучасна дипломатія об’єктивно завжди відігравала чи не вирішальну роль у сучасній зовнішній політиці, через відображення мінливого характеру міжнародних відносин та зростання взаємозалежності у глобальному суспільстві. Сучасна епоха, позначена пришвидченням технологічного прогресу і тісними цифровими зв'язками, здатністю до ефективної комунікації і взаємодій різних аудиторій та соціумів у всьому світі тепер більш важлива, ніж у будь-який час. У цьому сенсі міждержавна взаємодія та дипломатичні відносини постають як важливий інструмент, що просуває бачення американцями своїх цінностей, національних інтересів та державної політики. Якщо раніше традиційні дипломатичні підходи були зосереджені у переважній більшості на міждержавній взаємодії, то тепер дипломатія часто визнає пріоритет співпраці з недержавними суб'єктами до яких відносять громадянські організації, засоби масової інформації та професфйні рухи, інтелектуальні, професійні, етнічні спільноти та ін. Використовуючи ресурси культури, освіти, професійних інтересів, роботу з громадськістю, новітні дипломатичні ініціативи доповнюють традиційність дипломатичних зусиль через пропозицію інноваційних шляхів аби «навести мости», «вирішити конфлікти» або «подолати глобальні виклики». 5 Відтак людство у цілому і міждержавні відносини зокрема мають спільні інтереси для забезпечення стібльності, безпеки, демократії та економічного зростання, які будуть вести до сприяння у співпраці між державами. Проблематика міждержавних відносин, і українсько-американських відносин зокрема, досліджується ученими багатьох країн. Тому допомогли у дослідженні теми магістерської роботи наукові розвідки відомих зарубіжних фахівців, зокрема: Дж. Калла, Г. Кована, С. Мюллера, Дж. Ная, Н. Сноу, Б. Хокінга, С. Шнайдера та інших. В українському науковомку полі досліджують проблему дипломатичних відносин України та США, здійснюють такі дослідники як: К. Балабанов, М. Васильєва, І. Гавриленко, Я. Гапонова, Є. Гордієнко, І. Місюк, О. Тищенко- Тишковець, В. Ціватий, Л. Чекаленко та інші. Заслуговують на увагу наукові доробки вітчизняних науковців О. Деркача, Я. Пеленського, В. Яременка, С. Галака, Г. Костенко. Важливий внесок до дослідження міжнародної проблематики зробили О. Шевченко, В. Чалій, Т. Харченко, О. Голікова. Метою дослідження є вивчення та аналіз стану міждержавних відносин між Україною та США на сучасному етапі. Відповідно до зазначеної мети завданнями роботи є: - розглянути етапи становлення українсько-американських відносин від проголошення незалежності України; - висвітлити процес визнання України Сполученими Штатами Америки, окреслити зміст дипломатичниів стосунки та угод; - виокремити приорітетні напрями в українсько-американських відносинах першої чверті ХХІ сторіччя; - охарактеризувати зміст економічної співпраці та соціокультурних і гуманітарних зв’язків між країнами на сучасному етапі; - проаналізувати роль України в зовнішній політиці США у контексті європейського вектору їхьзовнішньої політики та розкрити особливості 6 міждержавних відносин України та США під час війни Росії проти України. Об’єктом дослідження є особливості міждержавних відносини між Україною і Сполученими Штатами Америки на сучасному етапі історії. Предметом дослідження є сучасний стан, особливості та динаміка відносин між Україною та США у політичному, соціокультурному, економічному і геополітичному напрямах. Методологія дослідження грунтується на принципах науковості та об’єктивності. У дослідженні було використано методології загальнонаукових та історичних методів пізнання: конкретно-пошукового, порівняльно-історичного, критичного, статистично-аналітичного, методів узагальнення та систематизації. Під час деталізації проблематики дослідження були викoристaні мeтoди: aнaлізу нaукoвoї літeрaтури тa дaних інтeрнeт-рeсурсів, нoрмaтивно-правова дoкумeнтaція, мeтoдологічні можливості синтeзу та узaгaльнeння, мeтoд індукції тa дeдукції, інші методи. У рамках вивчення еволюції міждержавних відносин України та США використовувався історичний метод. Системний метод допоміг описати інституційне забезпечення дипломатії США по відношенню до України. За допомогою методів аналізу і синтезу проаналізовані виклики міждержваних відносин на сучасному етапі . Практичне значення роботи полягає в спробі аналізу сучасних відносин між Україною та США у широкому контексті міждержавної взаємодії. Результати дослідження можуть посприяти розширенню знань у цій царині наукового дискурсу, поглиблять знання з практичної складової взаємовідносин обох держав. Апробація результатів роботи. Апробація роботи проходила у рамках 4тої міжнародної науково-практичної конференції: “Сучасні тенденції міжнародних відносин” 21 грудня 2023 року.
РОЛЬ ГУМАНІТАРНОЇ ДИПЛОМАТІЇ У МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИНАХ
Актуальність дослідження: У сучасних світових процесах є характерним великий ступінь складності і непередбачуваності. Для подібного стану міжнародних відносин варто говорити про серйозну кризу у всій існуючій системі світового регулювання. Це засвідчує, з поміж іншого, тенденція, яку пов'язують з усвідомленням в міжнародних відносинах одностороннього характеру, обходячи Статут ООН, військового характеру відповідей щодо повідомлень щодо злочинів та грубих порушень прав людини. В односторонньому порядку військові заходи почасти приймаються ще до того, як встановить міжнародна спільнота всіх факти відповідно до узгоджених і затверджених процедур. Подібну практику лише посилюють принцип надзвичайних умов, через які зароджуються і поширюють деякі з елементів хаосу і насильства глобального співтовариства. Для свого граничного вираження вони несуть загрозу глобальній безпеці, миру в усьому світі. Загрози є й у таких досягнень, як людяність, соціальна стабільність і міжнародно-правовий механізм захисту прав людини. Тут особливої актуальності можуть набувати багатосторонні зусилля і окремі кроки держав щодо зміцнення системної основи у міжнародних відносинах. У першу чергу це відстоювання та дотримання Статуту ООН і в цілому базових принципів у роботі Організації Об'єднаних Націй. Актуальність та ріст загроз, які тиснуть на людство в цілому, не може не підвищити значимість гуманітарної дипломатії в розвитку сучасної системи міжнародних відносинах. Метою дослідження є: спроба підкреслити важливу складову принципів гуманітарної дипломатії, конкретної гуманітарної місії та окреслити їх роль для сучасного стану міжнародних відносинах. Завданнями дослідження є: потреба дослідити розвиток та причини появи гуманітарної дипломатії для сучасних умов. 4 Об’єктом дослідження є: гуманітарна дипломатія як складова системи міжнародних дипломатичних зв’язків. Предметом дослідження виступають: умови розвитку гуманітарної дипломатії. Методи дослідження. щоб досягти поставленої мети та вирішити визначені завдання, у роботі застосовувались загальнонаукові та спеціальні методи дослідження: аналіз, порівняння, систематизація й узагальнення теоретичних даних. Аналіз останніх досліджень та публікацій. Теоретичний вимір гуманітарної дипломатії досліджується низкою політичних та філософських концепцій таких дослідників, як Н. Александров, Н. Асланов, О. Буткевич, А. Ємельянов, І. Берлін, В. Кабо, В. Карнаух, В. Лисенко, А. Марков, Е. Рунг, А. Фененко А. Серед зарубіжних учених, це: R. Numelin, J. Nye, D. Ryall, J. Stempel, M. Barnett, E. Hansen, та інші. Наукова новизна. Системність в аналізі гуманітарної дипломатії через контекст сучасних викликів, має передбачати чіткого розуміння факторів, які можуть обмежувати чи розвивати її ефективність. Виробити це розуміння можливо тоді, коли вивчаєш витоки і розвиток гуманітарних ініціатив у міжнародній політиці. У цьому контексті важливо визначити критерії, згідно яких «гуманітарна дипломатія» виділяється із загального масиву у дипломатичних відносинах. Зрозуміло, що історична складова вивчення зародження гуманітарних відносин у міжнародних відносинах, що була проведена в цій роботі, не претендує на всеосяжність. Однак, цей підхід дозволить бачити основні функції, форму і масштаб гуманітарної складової у дипломатії. Тут і міжнародне гуманітарне співробітництво, і фактори, які завжди впливали і будуть впливати на їх розвиток. 5 Структура і обсяг бакалаврської роботи: Роботу складає вступ, три розділи, загальні висновки, список використаних джерел. Основний зміст роботи викладено на 56 сторінках. Повний обсяг роботи становить 67 сторінок.
Актуальність дослідження: У сучасних світових процесах є характерним великий ступінь складності і непередбачуваності. Для подібного стану міжнародних відносин варто говорити про серйозну кризу у всій існуючій системі світового регулювання. Це засвідчує, з поміж іншого, тенденція, яку пов'язують з усвідомленням в міжнародних відносинах одностороннього характеру, обходячи Статут ООН, військового характеру відповідей щодо повідомлень щодо злочинів та грубих порушень прав людини. В односторонньому порядку військові заходи почасти приймаються ще до того, як встановить міжнародна спільнота всіх факти відповідно до узгоджених і затверджених процедур. Подібну практику лише посилюють принцип надзвичайних умов, через які зароджуються і поширюють деякі з елементів хаосу і насильства глобального співтовариства. Для свого граничного вираження вони несуть загрозу глобальній безпеці, миру в усьому світі. Загрози є й у таких досягнень, як людяність, соціальна стабільність і міжнародно-правовий механізм захисту прав людини. Тут особливої актуальності можуть набувати багатосторонні зусилля і окремі кроки держав щодо зміцнення системної основи у міжнародних відносинах. У першу чергу це відстоювання та дотримання Статуту ООН і в цілому базових принципів у роботі Організації Об'єднаних Націй. Актуальність та ріст загроз, які тиснуть на людство в цілому, не може не підвищити значимість гуманітарної дипломатії в розвитку сучасної системи міжнародних відносинах. Метою дослідження є: спроба підкреслити важливу складову принципів гуманітарної дипломатії, конкретної гуманітарної місії та окреслити їх роль для сучасного стану міжнародних відносинах. Завданнями дослідження є: потреба дослідити розвиток та причини появи гуманітарної дипломатії для сучасних умов. Об’єктом дослідження є: гуманітарна дипломатія як складова системи міжнародних дипломатичних зв’язків. Предметом дослідження виступають: умови розвитку гуманітарної дипломатії. Методи дослідження. щоб досягти поставленої мети та вирішити визначені завдання, у роботі застосовувались загальнонаукові та спеціальні методи дослідження: аналіз, порівняння, систематизація й узагальнення теоретичних даних. Аналіз останніх досліджень та публікацій. Теоретичний вимір гуманітарної дипломатії досліджується низкою політичних та філософських концепцій таких дослідників, як Н. Александров, Н. Асланов, О. Буткевич, А. Ємельянов, І. Берлін, В. Кабо, В. Карнаух, В. Лисенко, А. Марков, Е. Рунг, А. Фененко А. Серед зарубіжних учених, це: R. Numelin, J. Nye, D. Ryall, J. Stempel, M. Barnett, E. Hansen, та інші. Наукова новизна. Системність в аналізі гуманітарної дипломатії через контекст сучасних викликів, має передбачати чіткого розуміння факторів, які можуть обмежувати чи розвивати її ефективність. Виробити це розуміння можливо тоді, коли вивчаєш витоки і розвиток гуманітарних ініціатив у міжнародній політиці. У цьому контексті важливо визначити критерії, згідно яких «гуманітарна дипломатія» виділяється із загального масиву у дипломатичних відносинах. Зрозуміло, що історична складова вивчення зародження гуманітарних відносин у міжнародних відносинах, що була проведена в цій роботі, не претендує на всеосяжність. Однак, цей підхід дозволить бачити основні функції, форму і масштаб гуманітарної складової у дипломатії. Тут і міжнародне гуманітарне співробітництво, і фактори, які завжди впливали і будуть впливати на їх розвиток. Структура і обсяг бакалаврської роботи: Роботу складає вступ, три розділи, загальні висновки, список використаних джерел. Основний зміст роботи викладено на 56 сторінках. Повний обсяг роботи становить 67 сторінок.
ОПП Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії (2024)
Зовнішня політика ОАЕ на початку ХХІ століття
Актуальність теми. Події «арабської весни» стали переломним моментом для зовнішньої політики Об'єднаних Арабських Еміратів (ОАЕ). Вони значно активізували свою міжнародну діяльність, зробивши її більш амбітною, а в деяких аспектах – навіть агресивною. Політична нестабільність у регіоні Близького Сходу і Північної Африки створила вакуум лідерства, який ОАЕ зуміли заповнити завдяки своєму економічному та військовому потенціалу. Успіх у збереженні стабільності дозволив Еміратам стати одним із ключових центрів ухвалення регіональних рішень і зміцнити свій вплив в арабському світі. Сьогодні зовнішня політика ОАЕ є стратегічно впливовою для всього близькосхідного регіону. Її керівництво демонструє готовність приймати ризиковані рішення для забезпечення національних інтересів і формування вигідного геополітичного середовища. Серед найбільш значущих кроків – боротьба з політичним ісламом і нормалізація відносин із Ізраїлем, які суттєво змінюють баланс сил у регіоні. Країна прагне бути прикладом політичної стабільності, економічного процвітання та соціальної гармонії. Водночас ОАЕ активно працюють над здобуттям зовнішньополітичної автономії, враховуючи глобальні зміни, зокрема перехід до багатополярного світу. Вони розвивають стратегічні відносини з ключовими державами, такими як Китай, Індія та РФ, що, на їхню думку, стають новими центрами світової сили. ОАЕ, маючи потужний фінансовий та енергетичний потенціал, стали прикладом унікального поєднання економічної дипломатії, культурного впливу і стратегічного партнерства. Історія їхнього становлення та збереження традицій значною мірою визначає їхній зовнішньополітичний курс. Вивчення еволюції політики ОАЕ дозволяє зрозуміти, як невелика, але впливова країна адаптується до глобальних змін і загострення регіональних конфліктів. Цей досвід може бути корисним для України, яка також прагне зміцнити свої міжнародні позиції, забезпечити економічну стабільність і знайти нові можливості для розвитку двосторонніх відносин. Актуальність теми дослідження обумовлена тим, що існує недостатня кількість систематизованих наукових робіт, які б дозволяли ґрунтовно аналізувати зовнішньополітичні стратегії ОАЕ у контексті їх впливу на глобальну безпеку, економіку та культуру. Це створює труднощі для всебічного вивчення політики цієї країни. Таким чином, дослідження процесу формування і розвитку зовнішньої політики ОАЕ сприятиме розширенню наукових знань у галузі міжнародних відносин і стане корисним для спеціалістів, які досліджують міжнародні політичні процеси. Об'єкт дослідження – зовнішня політика ОАЕ. Предмет дослідження – основні етапи розвитку та особливості становлення зовнішньої політики ОАЕ. Головна мета дослідження полягає в аналізі змін у зовнішній політиці ОАЕ та визначенні ключових етапів її розвитку. Для досягнення вищезазначеної мети були сформульовані наступні завдання дослідження: Дослідити формування ОАЕ та створення єдиної держави у 1971 році З’ясувати роль британської колоніальної спадщини у зовнішній політиці Виокремити перші зовнішньополітичні ініціативи нової держави Дослідити енергетичну дипломатію ОАЕ Проаналізувати відносини з країнами Перської затоки та арабським світом Дослідити партнерство з глобальними гравцями: США, ЄС, Китай Визначити роль ОАЕ у міжнародних організаціях Дослідити гуманітарну та культурну дипломатія ОАЕ Проаналізувати політику нейтралітету та медіації у регіональних конфліктах Методологія дослідження. У процесі написання цієї роботи було застосовано методи порівняння, аналізу та синтезу зібраних даних. Крім того, використано метод узагальнення, дедуктивний метод та системний підхід для дослідження обраної теми, а також: історичний метод – цей метод дозволяє вивчити розвиток зовнішньої політики ОАЕ від моменту їх заснування до сьогодні, аналізуючи ключові етапи та події. Наукова новизна роботи полягає у комплексному аналізі становлення та розвитку зовнішньої політики Об'єднаних Арабських Еміратів з акцентом на сучасні геополітичні, економічні та культурні виклики, а також у визначенні особливостей взаємодії ОАЕ з ключовими міжнародними партнерами. 1. Уточнено етапи становлення зовнішньої політики ОАЕ, що дозволило виявити ключові чинники, які впливали на формування міжнародних пріоритетів держави. 2. Проаналізовано унікальність зовнішньополітичного курсу ОАЕ як прикладу поєднання традиційних цінностей і сучасних дипломатичних стратегій, зокрема економічної дипломатії, "м'якої сили" та інноваційних підходів до розв’язання глобальних проблем. 3. Вперше розглянуто вплив енергетичного переходу на зовнішньополітичну стратегію ОАЕ, включаючи переорієнтацію на альтернативні джерела енергії та диверсифікацію міжнародних партнерств. 4. Виокремлено основні напрямки міжнародного співробітництва ОАЕ у регіональному контексті, зокрема щодо їх ролі у вирішенні конфліктів на Близькому Сході, а також у глобальному вимірі — участь у миротворчих ініціативах і міжнародних організаціях. Методологія дослідження. У процесі написання цієї роботи було застосовано методи порівняння, аналізу та синтезу зібраних даних. Крім того, використано метод узагальнення, дедуктивний метод та системний підхід для дослідження обраної теми, а також: історичний метод – цей метод дозволяє вивчити розвиток зовнішньої політики ОАЕ від моменту їх заснування до сьогодні, аналізуючи ключові етапи та події. Теоретичне значення полягає в розширенні наукових знань про зовнішню політику Об’єднаних Арабських Еміратів шляхом систематизації її історичних етапів та основних напрямів. Визначення унікального поєднання традиційних і сучасних підходів у зовнішньополітичній діяльності ОАЕ сприяє формуванню нового розуміння ролі невеликих держав у глобальній системі міжнародних відносин. Це дослідження також збагачує теорії геополітики, міжнародної дипломатії та економічної співпраці, пропонуючи нові погляди на ефективні стратегії взаємодії держав у багатополярному світі. Крім того, аналіз підходів ОАЕ до вирішення глобальних і регіональних проблем сприяє поглибленню теоретичних уявлень про дипломатичні стратегії в умовах сучасних викликів. Практичне значення роботи полягає в можливості використання отриманих результатів для підготовки навчальних матеріалів у сфері міжнародних відносин, зовнішньої політики та дипломатії країн Близького Сходу. Висновки щодо ефективності зовнішньополітичних стратегій ОАЕ можуть слугувати основою для рекомендацій із налагодження співпраці України з країнами Перської затоки. Дані дослідження також мають прикладне значення для дипломатичних, економічних і культурних установ, зацікавлених у розвитку партнерства з ОАЕ. Крім того, запропоновані рекомендації щодо адаптації досвіду зовнішньої політики ОАЕ можуть бути використані іншими державами при розробці власних стратегій у міжнародній політиці. Дослідження стане корисним як для науковців, так і для практиків, які працюють у галузі міжнародних відносин, зовнішньої політики та регіональних досліджень. Структура роботи. Кваліфікаційна робота складається з вступу, 3 розділів, підрозділів, висновків та списку використаних джерел.
ОПП Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії (2025)
Авторське право (c) 2025 Історичний факультет
Польсько-українські відносини в умовах російської агресії
Польсько-українські відносини впродовж століть були складними, багатогранними та динамічними. Вони формувалися під впливом як історичних подій, так і геополітичних змін у Європі. Однак із початком повномасштабної російської агресії проти України у 2014 році, що набрала нової фази в лютому 2022 року, ці відносини набули виняткової ваги не лише для обох держав, але й для всього регіону Центрально-Східної Європи. Польща стала одним із найближчих союзників України, активно підтримуючи її на міжнародному рівні, надаючи політичну, гуманітарну, економічну та військову допомогу. Відтак, вивчення трансформації польсько-українських відносин в умовах війни є надзвичайно актуальним і має важливе практичне та наукове значення. Актуальність теми дослідження зумовлена кардинальними змінами у міжнародній політиці, спричиненими повномасштабною агресією Російської Федерації проти України, що розпочалася у 2014 році та набула небачених масштабів у 2022 році. Ці події докорінно змінили геополітичну ситуацію в Європі та світовому безпековому середовищі, створивши нові виклики для міжнародної спільноти. У цьому контексті особливої значущості набувають польсько-українські відносини, які з формального міждержавного партнерства переросли у стратегічний союз. Значну роль у зміні парадигми двосторонніх відносин відіграла активна позиція Польщі як держави, що першою підтримала Україну у перші години російського вторгнення в лютому 2022 року. Варшава не лише надала прихисток мільйонам українських біженців, але й забезпечила гуманітарну, військову та фінансову допомогу, активно лобіюючи підтримку України на міжнародному рівні. Це засвідчує новий рівень політичної солідарності та довіри між державами, що потребує наукового осмислення. Польща виступає одним із ключових союзників України в Європейському Союзі та НАТО, а також ініціатором численних дипломатичних, гуманітарних та оборонних ініціатив. Її активність у цих процесах не лише свідчить про її національну зацікавленість у безпеці східного флангу Європи, але й формує нову ідентичність Польщі як регіонального лідера. Така позиція є вагомим чинником для трансформації регіонального балансу сил і зміцнення східноєвропейського партнерства. Україна, своєю чергою, опинившись у стані відкритої війни, змушена оперативно адаптувати свою зовнішню політику, вибудовуючи коаліції, здатні забезпечити ефективну протидію агресору. Польща у цьому контексті виступає не лише стратегічним партнером, а й союзником, що діє на міжнародній арені від імені українських інтересів. Цей феномен потребує глибокого аналізу щодо механізмів та ефективності зовнішньополітичної взаємодії обох держав. Актуальність дослідження зумовлюється також необхідністю оцінити, яким чином двостороння співпраця впливає на перебіг воєнних дій, енергетичну та економічну стабільність, гуманітарну ситуацію та інформаційну політику. Це передбачає аналіз як офіційних міждержавних рішень, так і діяльності громадянського суспільства, бізнесу, волонтерських ініціатив, які зміцнили міждержавні зв’язки у складних умовах війни. Не менш важливою складовою актуальності є необхідність переосмислення історичних аспектів польсько-українських взаємин. В умовах сучасної війни історичні суперечності, які ще донедавна були джерелом напруги між народами, поступово відходять на другий план, поступаючись місцем прагматичній солідарності та спільній меті — збереженню демократичних цінностей, територіальної цілісності та незалежності. Дослідження цього процесу дає змогу виявити потенціал для подальшої історичної консолідації. Наукове осмислення зазначеної проблематики є важливим для подальшої розробки ефективної зовнішньої політики України, прогнозування сценаріїв розвитку безпекового середовища у Східній Європі та визначення ролі середніх держав у глобальному протистоянні між демократіями та авторитаризмом. Польща і Україна стають прикладом такого партнерства, яке не лише відповідає вимогам часу, але й формує нові стандарти міжнародної підтримки. Завдання дослідження передбачають: дослідити історико-політичний контекст польсько-українських відносин до початку ХХІ століття; проаналізувати характер взаємодії двох держав після здобуття Україною незалежності; розкрити основні зміни в політичному і стратегічному партнерстві після анексії Криму; висвітлити роль Польщі як ключового партнера України в умовах російської агресії; порівняти рівень співпраці в різних сферах двосторонніх відносин; узагальнити перспективи польсько-українського партнерства в контексті євроатлантичної інтеграції України. Об’єктом дослідження є польсько-українські відносини як важлива складова системи сучасних міжнародних відносин. Предметом дослідження є механізми, форми та результати співпраці між Польщею та Україною в умовах російської агресії. Хронологічні рамки дослідження охоплюють період від початку ХХІ століття з особливою увагою до подій після 2014 року — часу анексії Криму Російською Федерацією та початку воєнних дій на Донбасі — до 2025 року, що позначено продовженням війни в активній фазі та зміцненням стратегічного партнерства між Україною і Польщею. Географічні межі дослідження охоплюють територію України та Республіки Польща, з урахуванням їхньої участі в регіональних і міжнародних процесах, а також у форматах європейської та трансатлантичної інтеграції. Практичне значення дослідження полягає в можливості використання його результатів у зовнішньополітичній діяльності України, для формування ефективної моделі міждержавного співробітництва, а також у освітньому процесі, зокрема в рамках навчальних курсів з міжнародних відносин, політології, європейських студій та безпекових політик. Результати дослідження можуть стати в пригоді фахівцям державного управління, дипломатам, аналітикам та науковцям. Апробація. Основні тезиси роботи були висвітлені у доповіді конференції «Польсько-українські відносини в умовах російської агресії» на звітно-науковій конференції студентів та аспірантів «Освіта і наука-2025» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова). Структура роботи відповідає логіці дослідження й складається з вступу, трьох розділів, що поділені на підрозділи, висновків, списку використаних джерел та літератури ( бібліографічних найменувань). Загальний обсяг роботи становить 70 сторінок, з яких основний зміст викладено на 67- сторінках.
СТРАТЕГІЧНЕ ПАРТНЕРСТВО В ЗОВНІШНІЙ ПОЛІТИЦІ НІМЕЧЧИНИ
Актуальність теми. Зовнішня політика Федеративної Республіки Німеччина є багатогранною системою, яка охоплює економічні, військові та культурно-ідеологічні зв’язки з іншими країнами. Вона реалізується як у двосторонньому, так і багатосторонньому форматах, враховуючи роль і місце Німеччини на світовій арені, а також вплив внутрішньополітичних чинників. Сучасна Німеччина є одним із ключових лідерів Європейського Союзу та значною мірою впливає на формування економічних і політичних процесів як у Європі, так і у світі. Післявоєнна історія країни була насичена як внутрішніми, так і зовнішніми викликами. Протягом понад сорока років Німеччина залишалася розділеною на Західну (ФРН) та Східну (НДР) частини, які розвивалися за різними політичними й економічними моделями. Цей поділ символізував не лише розділення німецького народу, а й конфронтацію між капіталістичною та соціалістичною системами. Об’єднання країни у 1990 році стало важливим поворотним моментом, що позначив початок нового етапу її політичного та економічного розвитку. Попри відсутність офіційних стратегічних документів, які б чітко визначали основні напрями, завдання та методи зовнішньої політики, Німеччина активно прагне до глобального позиціонування. Вона претендує на провідну роль у Європейському Союзі, що свідчить про наявність ретельно опрацьованої зовнішньополітичної стратегії, навіть якщо вона не формалізована у вигляді окремих офіційних програм. Формування зовнішньої політики об’єднаної Німеччини відбувалося переважно через західноєвропейське співробітництво, а не в межах військово-політичних зв’язків із західними країнами. Це було зумовлено прагненням уникнути звинувачень у реваншизмі або відродженні глобальних амбіцій, зокрема через військову присутність, що відповідало історичному контексту розвитку ФРН. На формування зовнішньополітичного курсу значний вплив мають програмні засади політичних партій, які перебувають при владі в конкретний історичний період. Актуальність цього питання пояснюється важливою роллю об’єднаної Німеччини у сучасній системі міжнародних відносин. Особливий інтерес становить аналіз еволюції та функціонування механізмів зовнішньої політики Федеративної Республіки Німеччина. Розуміння специфіки новітньої історії її зовнішньополітичного апарату дозволяє краще оцінити основні тенденції німецької політики у вирішенні європейських і глобальних питань. Мета дипломної роботи полягає у дослідженні особливостей стратегічного партнерства Німеччини на сучасному етапі. Досягнення поставленої мети потребує вирішення таких завдань: Визначити теоретико-методологічні підходи щодо дослідження зовнішньої політики Німеччини Дослідити стратегічне партнерство Німеччини зі США та участь в діяльності НАТО на межі ХХ - ХХІ ст. Проаналізувати роль Німеччини в євроінтеграційних процесах Виокремити особливості німецько-французького партнерства на сучасному етапі Дослідити взаємовідносини ФРН з країнами Центральної та Східної Європи (на прикладі Польщі, Росії, України) З’ясувати роль ФРН в протидії широкосштабній російській агресії проти України Дослідити економічні відносини України та ФРН Об'єкт дослідження – зовнішньополітична діяльність Німеччини з розвитку стратегічного партнерства з іншими державами та міжнародними організаціями. Предмет дослідження – механізми, принципи та особливості формування і реалізації стратегічного партнерства Німеччини в контексті її зовнішньої політики. Методи дослідження. У дослідженні використовувалися такі методи: контент-аналіз, порівняльний аналіз та узагальнення. Практичне значення дослідження полягає в можливості використання його результатів для вдосконалення підходів до формування та реалізації стратегічного партнерства Німеччини з іншими державами та міжнародними організаціями. Отримані висновки й рекомендації можуть стати корисними у практичній зовнішньополітичній діяльності, а також у процесі підготовки аналітичних матеріалів для державних органів та дипломатичних установ. Крім того, результати роботи можуть бути використані в освітньому процесі під час викладання дисциплін із міжнародних відносин, зовнішньої політики та європейської інтеграції, а також слугувати основою для подальших наукових досліджень у сфері зовнішньополітичної діяльності Німеччини. Основні тезиси роботи були висвітлені у доповідях конференцій: 1. «Роль стратегічних партнерств у зовнішній політиці ФРН: європейський та глобальний вимір», представлено на V Міжнародній науково-практичній конференції «СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИН», яка відбулася 20 грудня 2024 р. в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. 2. «Стратегічне партнерство Німеччини та США: виклики та перспективи», виголошено на Міжнародній науково-практичній конференції «СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИН», що проходила 21 грудня 2023 р. в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. 3. «ФРН і протидія широкомасштабній російській агресії проти України», представлено на звітно-науковій конференції студентів та аспірантів «Освіта і наука–2025» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. Структура дипломної роботи. Дипломна робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків та списку використаних джерел, що налічує 46 найменувань. Загальний обсяг роботи складає 59 сторінок.
Становлення та розвиток дипломатії Європейського Союзу (ЄС) є однією з ключових тем у сфері міжнародних відносин. Європейський Союз із моменту свого утворення еволюціонував від економічного об'єднання до потужного політичного актора на міжнародній арені. У сучасних умовах глобалізації, геополітичної напруженості та зростання міжнародної конкуренції питання формування єдиної зовнішньої політики та функціонування дипломатичної служби набуває особливої актуальності. Зокрема, активна дипломатична діяльність ЄС у вирішенні конфліктів, забезпеченні стабільності в регіонах та встановленні стратегічного партнерства з іншими державами визначає його роль як глобального політичного суб'єкта. Особливого значення набуває співпраця ЄС із Україною у контексті політичних, економічних та безпекових викликів, що виникли після початку повномасштабної агресії Росії проти України у 2022 році. Метою дослідження є комплексний аналіз процесу становлення та розвитку дипломатії Європейського Союзу у контексті історичних подій, інституційного оформлення та сучасних викликів, а також оцінка її ефективності у міжнародних відносинах. Для досягнення поставленої мети необхідно вирішити такі завдання: Розкрити сутність поняття "дипломатія" у системі міжнародних відносин. Визначити особливості формування дипломатичної служби в Європейському Союзі. Охарактеризувати інституційну структуру дипломатії ЄС. Дослідити історичний розвиток дипломатії ЄС у рамках Європейських Співтовариств (1950–1990 рр.). Проаналізувати вплив Маастрихтського договору (1993) на становлення спільної зовнішньої політики ЄС. Визначити роль Лісабонського договору (2009) у формуванні сучасної дипломатії ЄС. Оцінити сучасний стан дипломатії ЄС та діяльність Європейської служби зовнішніх дій (ЄСЗД). Дослідити відносини ЄС з Україною у контексті зовнішньополітичної стратегії ЄС. Визначити основні виклики та перспективи розвитку дипломатії ЄС в умовах глобалізації та міжнародної нестабільності. Об’єкт дослідження - процес становлення та розвитку дипломатії Європейського Союзу у системі міжнародних відносин. Предмет дослідження - інституційні механізми, стратегічні напрями та результати реалізації дипломатичної діяльності ЄС у контексті міжнародних відносин. Практичне значення. Результати дослідження можуть бути використані для вдосконалення зовнішньополітичної стратегії України у відносинах з ЄС, розвитку дипломатичних механізмів співробітництва на регіональному та глобальному рівнях. Окрім того, матеріали роботи можуть бути використані в навчальному процесі під час викладання дисциплін з міжнародних відносин та європейських студій. Робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаних джерел та додатків. У першому розділі розглядаються теоретико-методологічні засади дипломатії ЄС. У другому розділі висвітлюється історичний розвиток дипломатії ЄС у різні періоди, починаючи від заснування Європейських Співтовариств до Лісабонського договору. Третій розділ присвячений сучасному стану дипломатії ЄС, ролі ЄСЗД та перспективам розвитку у контексті глобальних викликів.
Актуальність дослідження. Упродовж історії людства дипломатія відігравала ключову роль у встановленні, підтриманні та регулюванні міжнародних відносин. Від перших міждержавних місій у стародавніх імперіях до багаторівневої дипломатії XXI століття – дипломатичне мистецтво невпинно змінювалося, реагуючи на нові політичні, соціальні та технологічні виклики. Сьогодні, у світі, що перебуває в постійному русі та характеризується високим ступенем взаємозалежності, дипломатія вже давно перестала бути виключно закритою формою взаємодії між елітами. Вона трансформувалась у складну систему, що охоплює різноманітні рівні комунікації, від офіційних переговорів до цифрових кампаній, і стала полем дії не лише урядів, але й міжнародних організацій, громадянського суспільства, транснаціональних корпорацій, а також окремих осіб. Еволюція дипломатичних методів є не лише результатом поступового розвитку міждержавних практик, а й відображенням глибших змін у структурі міжнародної системи. Розпад біполярного світу, поширення демократичних цінностей, глобалізація, інституціоналізація міжнародних зв’язків, поява нових загроз – усе це спричинило появу нових інструментів, форм і стратегій дипломатичного впливу. Усе частіше дипломатичні зусилля спрямовані не лише на запобігання війнам, а й на подолання наслідків глобальних криз: економічних, екологічних, епідеміологічних, інформаційних. Водночас актуалізується потреба у більш гнучких, швидкодіючих та інклюзивних дипломатичних механізмах, здатних реагувати на мультифакторну реальність сучасного світу. Особливої актуальності набуває питання інтеграції новітніх технологій у дипломатичну практику. Цифровізація не лише змінює спосіб комунікації між державами, а й створює нові простори впливу, в яких ведеться боротьба за інформаційну перевагу, формування наративів та просування національних інтересів. Соціальні мережі, онлайн-платформи, віртуальні саміти – усе це стало невід’ємною частиною дипломатичного ландшафту, трансформуючи традиційні уявлення про дипломатичний процес. У такому контексті вивчення еволюції дипломатичних методів дозволяє не лише зрозуміти, яким чином змінилася зовнішньополітична взаємодія, а й окреслити можливі шляхи розвитку ефективних стратегій мирного співіснування у складному, багатовимірному світі. Таким чином, вивчення еволюції дипломатичних методів є не лише важливим аспектом політичної науки, а й актуальним інструментом для розуміння сучасної архітектури міжнародних відносин. Адже саме від ефективності дипломатичних практик значною мірою залежить стабільність, передбачуваність і справедливість світового порядку у XXI столітті. Аналіз останніх джерел дослідження та публікацій. У дослідженнях К. Балабанова, І. Гавриленка, С. Гуцала, А. Долинського, Д. Дубова, А. Кубишкіна, В. Руднєва, П. Сухорильського, М. Трофименка та інших авторів був проведений глибокий аналіз змісту і ролі дипломатії в удосконаленні міжнародної взаємодії. Метою роботи є вивчення еволюції дипломатичних методів. Об’єктом роботи є дипломатичні методи. Предметом роботи є дослідження історичної зміни дипломатичних методів й факторів, що на це впливають. Завдання, що слід розглянути в роботі для досягнення мети: Надати визначення поняття «дипломатичні методи». Дослідити історію розвитку дипломатичних методів. Охарактеризувати передумови формування дипломатичних методів і прийомів. Визначити значення представницької дипломатії. Надати характеристику переговорів, як провідного дипломатичного методу. Дослідити еволюцію сучасних дипломатичних методів. Розглянути сучасні дипломатичні засоби і методи. Охарактеризувати методи і форми діяльності дипломатичних представництв. Методи дослідження. У процесі написання роботи було використано низку загальнонаукових та спеціальних методів дослідження. Зокрема, застосовано аналіз і синтез для розкриття змісту понять і явищ, індукцію та дедукцію – для формулювання висновків на основі окремих фактів. Історико-генетичний та порівняльно-історичний методи дозволили дослідити етапи розвитку дипломатичних методів та порівняти їх у різні періоди. Описовий і класифікаційний методи використовувались для систематизації та характеристики основних форм дипломатії. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання його результатів у сфері міжнародних відносин, дипломатичній практиці, при підготовці фахівців у галузі міжнародної політики та державного управління. Апробація. Основні тезиси роботи були висвітлені у доповіді конференції («Еволюція дипломатичних методів» на звітно-науковій конференції студентів та аспірантів «Освіта і наука-2025» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова). Структура роботи включає вступ, три розділи з підрозділами, висновки, список використаних джерел (21 найменування). Загальний обсяг роботи становить 63 сторінок, з них основний зміст займає 60 сторінок.
Гуманітарна дипломатія в міжнародних відносинах
Актуальність дослідження. У сучасному світі, де глобальні виклики – збройні конфлікти, терористичні загрози, пандемії, міграційні кризи та зміна клімату – набувають дедалі складнішого характеру, гуманітарна дипломатія стала важливим інструментом міжнародного реагування. Її місія полягає не лише у наданні допомоги постраждалим, а й у збереженні міжнародного правопорядку, посиленні ролі міжнародного гуманітарного права та сприянні довготривалому миру. Зростання ролі недержавних акторів, технологізація гуманітарної сфери та необхідність міжсекторальної координації підкреслюють важливість подальшого наукового осмислення феномену гуманітарної дипломатії. Особливої ваги гуманітарна дипломатія набуває в умовах загострення міжнародних конфліктів, коли традиційні дипломатичні механізми виявляються недостатньо ефективними. Міжнародні організації, уряди та неурядові інституції дедалі частіше звертаються до гуманітарної дипломатії як до дієвого інструменту врегулювання кризових ситуацій. Сучасні глобалізаційні процеси та транснаціональні виклики вимагають нових підходів до міжнародної взаємодії, де на перший план виходить людиноцентричний вимір дипломатії. Гуманітарна дипломатія стає ключовим механізмом налагодження діалогу, подолання бар'єрів та створення платформи взаєморозуміння між різними акторами міжнародних відносин. Аналіз останніх джерел дослідження та публікацій. Проблематика гуманітарної дипломатії знаходиться в центрі уваги вітчизняних та зарубіжних науковців. Теоретичні аспекти гуманітарної дипломатії досліджували українські вчені О. Андрієвський, В. Ціватий, зарубіжні дослідники М. Барбер, Т. Пфайффер. Особливості становлення та розвитку гуманітарної дипломатії висвітлені в працях провідних міжнародних організацій, зокрема ООН, Міжнародного Комітету Червоного Хреста, ЮНЕСКО. Вагомий внесок у розуміння механізмів гуманітарної дипломатії зробили такі науковці як Р. Макдональд, С. Хоффман, які досліджували інституційні та практичні виміри гуманітарної дипломатії. Ukrainian researchers як О. Кучик, С. Федуняк приділяли значну увагу еволюції гуманітарної дипломатії в контексті міжнародних відносин. Мета дослідження полягає у комплексному аналізі гуманітарної дипломатії як важливого інструменту міжнародних відносин, визначенні її ролі, механізмів впливу та перспектив розвитку. Для досягнення мети поставлено такі завдання: розкрити теоретичні засади гуманітарної дипломатії; проаналізувати основні механізми гуманітарної дипломатії; дослідити практику застосування гуманітарної дипломатії в сучасних міжнародних відносинах; визначити ефективність гуманітарної дипломатії у врегулюванні міжнародних конфліктів; окреслити перспективи розвитку гуманітарної дипломатії. Об'єктом дослідження є гуманітарна дипломатія в системі міжнародних відносин. Предметом дослідження виступають теоретичні та практичні аспекти гуманітарної дипломатії. Методи дослідження. У дослідженні використано міждисциплінарний підхід. Метод історико-правового аналізу дозволив простежити етапи формування поняття гуманітарної дипломатії. Порівняльний метод — вивчити особливості реалізації гуманітарної дипломатії в різних державах. Метод системного аналізу дав змогу охопити взаємозв’язки між державними, міжнародними та неурядовими акторами. Нарешті, нормативно-правовий аналіз дозволив звернутись до міжнародних конвенцій, національного законодавства та статутів гуманітарних організацій. Практичне значення дослідження полягає в розробці теоретичних положень та практичних рекомендацій щодо вдосконалення механізмів гуманітарної дипломатії. Результати дослідження можуть бути використані в діяльності міжнародних організацій, урядових установ, неурядових інституцій, а також у викладанні навчальних дисциплін з міжнародних відносин, дипломатії, глобалістики. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному аналізі гуманітарної дипломатії як багатовимірного явища міжнародних відносин, систематизації теоретичних підходів, виявленні сучасних тенденцій та перспектив розвитку. Структура і обсяг роботи зумовлені специфікою поставленої мети та завдань, розкриттям та характером досліджуваної теми. Робота складається з вступу, чотирьох розділів, 12 підрозділів, загальних висновків, списку використаних джерел та літератури (65 позицій). Загальний обсяг роботи становить сімдесят одну сторінку, з них 64 основного тексту.
ЯДЕРНИЙ ЧИННИК У СУЧАСНИХ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИНАХ
Ядерна зброя займає ключову роль у сучасних міжнародних відносинах, являючи собою не лише потужний інструмент воєнної могутності, але й важливий фактор стратегічного стримування, що впливає на політичну та економічну стабільність у світі. З моменту свого створення ядерна зброя суттєво змінила баланс сил на глобальній арені, створивши нові можливості для захисту інтересів держав, а також викликавши нові загрози для міжнародної безпеки. Протягом десятиліть ядерна проблема була центральною в політичних дебатах, переговорах та дипломатичних процесах, залишаючи незгладимий слід в історії міжнародних відносин. Ядерний чинник стає основою для стратегічних рішень, впливаючи на зовнішню політику, економічні відносини та міжнародні угоди. Міжнародне співробітництво в галузі ядерної безпеки, численні угоди з нерозповсюдження зброї масового знищення, а також роль ядерних держав у формуванні світового порядку визначають контури сучасних міжнародних відносин. Ядерне стримування стало однією з основ глобальної безпеки, що продовжує обговорюватися як серед держав, так і серед міжнародних організацій. Актуальність дослідження: ядерного чинника у сучасних міжнародних відносинах зумовлена зростаючою роллю ядерної зброї у глобальній політиці та безпеці. З одного боку, ядерний потенціал залишається основним елементом стратегічного стримування, що забезпечує баланс сил між ядерними державами і має вирішальне значення для підтримки миру. З іншого боку, зростаючий потенціал ядерних технологій, наявність нових акторів на ядерній арені та загроза ядерного тероризму ставлять під сумнів існуючі механізми контролю та нерозповсюдження. Наразі світ перебуває в етапі зростання напруженості в міжнародних відносинах, зокрема між ядерними державами, що підвищує важливість аналізу та переосмислення концепцій ядерного стримування, дипломатичних стратегій та міжнародних угод у цій сфері. Ядерна зброя продовжує бути не лише елементом військової потуги, але й важливим інструментом політичного впливу, який використовують держави для реалізації своїх національних інтересів. Окрім того, розвиток нових ядерних технологій та їх застосування в мирних цілях, таких як атомна енергетика, вимагає нових підходів до забезпечення міжнародної ядерної безпеки та контролю. Це створює необхідність постійного оновлення та адаптації міжнародних норм і механізмів для запобігання розповсюдженню ядерної зброї та зменшення екологічних і соціальних ризиків, пов'язаних з її використанням. Об'єктом дослідження є: ядерна зброя та її вплив на міжнародні відносини в контексті глобальної безпеки та дипломатії. Предметом дослідження є: роль ядерного чинника у формуванні міжнародної безпеки, стратегії ядерного стримування, а також міжнародне співробітництво та контроль у сфері ядерної безпеки. Метою дослідження є: аналіз впливу ядерної зброї на сучасні міжнародні відносини, вивчення механізмів ядерного стримування, а також оцінка ролі міжнародних угод і співробітництва у забезпеченні ядерної безпеки та нерозповсюдження зброї масового знищення. Завдання дослідження: Проаналізувати основні теорії ядерного стримування та їх вплив на міжнародну політику. Дослідити етапи розвитку ядерної зброї та її роль у зміні глобальної безпеки. Вивчити ядерні доктрини провідних ядерних держав та їх стратегії ядерного стримування. Оцінити вплив міжнародних угод щодо нерозповсюдження ядерної зброї на світову безпеку. Дослідити роль міжнародних організацій у забезпеченні ядерної безпеки та контролю над розповсюдженням ядерної зброї. Оцінити використання ядерної загрози у сучасних дипломатичних відносинах та її ефективність як інструменту політичного впливу. Вивчити екологічні та економічні наслідки використання ядерних технологій для міжнародної спільноти. Основні тезиси роботи були представлені на конференціях. «Ядерний чинник у сучасних міжнародних відносинах» на V Міжнародній науково-практичній конференції «СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИН», яка була проведена 20 грудня 2024 р. в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. «Ядерний чинник у сучасних міжнародних відносинах» на звітно-практичній конференції студентів та аспірантів «Освіта і наука-2025» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. Структура та обсяг роботи сформовані з урахуванням особливостей поставлених цілей і завдань, а також специфіки та змісту теми дослідження. Робота складається зі вступу, трьох розділів, 9 підрозділів, висновків до кожного розділу, загальних висновків, списку використаної літератури (32 позиції). Загальний обсяг роботи становить шістдесят вісім сторінок, з них 62 сторінки основного тексту.
СУЧАСНІ ІНФОРМАЦІЙНІ ВІЙНИ НА ЄВРОПЕЙСЬКОМУ ГЕОПРОСТОРІ
У сучасному світі інформаційні війни перетворилися на одну з провідних форм ведення конфліктів, що мають значний вплив не лише на окремі держави, а й на міжнародну безпеку в цілому. З розвитком цифрових технологій інформація стала потужним інструментом, здатним формувати громадську думку, впливати на політичні процеси, а також змінювати баланс сил на глобальній арені. Особливу актуальність ця проблема набуває в європейському геопросторі — регіоні з багатою історією взаємодії численних народів, культур і політичних систем, де перетинаються інтереси як західних демократичних країн, так і східних геополітичних гравців. Ця різноманітність створює сприятливі умови для виникнення та ескалації інформаційних конфліктів. Інформаційні війни у Європі характеризуються використанням широкого спектру технологічних засобів — від традиційних медіа до сучасних цифрових платформ, таких як соціальні мережі, месенджери, блоги і відеохостинги. Завдяки цьому з’явилась можливість здійснювати цілеспрямовані маніпуляції суспільною свідомістю, поширювати дезінформацію та пропаганду, розпалювати політичні та соціальні протистояння, а також впливати на виборчі процеси. Додатково, активна участь недержавних акторів — хакерських груп, інформаційних агентств, а також приватних компаній з розробки цифрових технологій — ускладнює ситуацію, роблячи інформаційний простір більш непередбачуваним та вразливим. Ці процеси призводять до значного послаблення традиційних державних інституцій, підриву довіри до органів влади, розколу суспільства на внутрішньополітичному рівні та дестабілізації міждержавних відносин. Геополітичне загострення, зокрема у контексті конфліктів на Сході Європи, додатково підсилює загрози, пов’язані з інформаційними війнами. Саме тому вивчення сучасних інформаційних війн стає надзвичайно важливим для науки, яка покликана не лише описувати і аналізувати ці процеси, але й розробляти ефективні механізми протидії загрозам. Практичне значення таких досліджень проявляється у формуванні національної та міжнародної політики безпеки, удосконаленні систем захисту інформаційного простору та підвищенні рівня медіаграмотності суспільства. Об’єктом дослідження є сучасні інформаційні війни як форма геополітичної боротьби у цифровому просторі, що охоплюють механізми, інструменти та наслідки інформаційних операцій на території європейського геопростору. Предметом дослідження виступають інформаційні конфлікти, їхні технології, стратегії та тактики ведення на прикладі основних учасників і зон конфронтації в Європі, а також вплив цих процесів на безпекову ситуацію та суспільно-політичні процеси. Метою дослідження є комплексний аналіз сучасних інформаційних війн на європейському геопросторі, виявлення їхніх особливостей, загроз та механізмів протидії, а також формулювання рекомендацій для забезпечення інформаційної безпеки в регіоні. Для досягнення поставленої мети необхідно розв’язати такі завдання: Охарактеризувати поняття, сутність і види інформаційних війн. Проаналізувати геополітичний контекст та основних учасників інформаційних конфліктів у Європі. Вивчити методи та технології інформаційних операцій, що застосовуються на європейському континенті. Дослідити наслідки інформаційних війн для безпеки, політики і суспільства в регіоні. Розробити рекомендації щодо ефективних заходів протидії інформаційним загрозам. Методологічною основою дослідження є комплексний підхід, який поєднує в собі методи системного аналізу, порівняльного аналізу, контент-аналізу, а також елементи геополітичного та соціологічного дослідження. Особливе значення має використання методів інформаційного моніторингу та аналізу цифрових медіа, що дозволяє оцінити вплив інформаційних операцій у реальному часі. Наукова новизна дослідження полягає у всебічному комплексному аналізі сучасних інформаційних війн, що враховує їхню специфіку саме в європейському геопросторі. Вперше узагальнено методи та інструменти інформаційних конфліктів з урахуванням новітніх технологій та цифрових платформ. Запропоновано нові підходи до класифікації інформаційних загроз і механізмів протидії, що відповідають викликам сучасності. Практична цінність роботи полягає у розробці рекомендацій для державних органів, аналітичних центрів і спецслужб щодо підвищення ефективності боротьби з інформаційними загрозами. Отримані результати можуть бути використані при формуванні державної політики інформаційної безпеки, розробці систем протидії дезінформації, а також у сфері освіти та підвищення медіаграмотності населення.
ПОЗИЦІЯ БАЛТІЙСЬКИХ ДЕРЖАВ ЩОДО РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
Актуальність теми дослідження. 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію суверенної України, що стало переломним моментом у сучасній історії Європи та спричинило глибоку трансформацію міжнародного порядку. Війна, яка триває з 2014 року, але з 2022 року набула небачених масштабів, зумовила перегляд безпекових стратегій багатьох країн, зокрема малих держав, які знаходяться в безпосередній близькості до Росії. У цьому контексті особливої уваги заслуговують країни Балтії — Литва, Латвія та Естонія, які не лише відзначились рішучою реакцією на агресію, а й стали активними адвокатами України на міжнародній арені. Історичний досвід окупації Радянським Союзом, постійні загрози з боку РФ, включно з кібератаками, дезінформацією, провокаціями на кордоні, а також висока політична і громадянська свідомість сформували у балтійських народів чітке розуміння небезпеки російського експансіонізму. Балтійські держави, попри обмежені ресурси, демонструють приклад стратегічного мислення, політичної волі та моральної стійкості, активно підтримуючи Україну як у військовому, дипломатичному, так і в гуманітарному вимірах. Їхні уряди послідовно виступають за надання Україні важкого озброєння, запровадження нових санкцій проти Росії та визнання її дій як геноциду українського народу. Усі три країни — члени ЄС і НАТО — неодноразово ініціювали спільні заяви в рамках міжнародних організацій, виступаючи як голос совісті демократичного світу. Актуальність теми полягає також у тому, що позиція країн Балтії розглядається як один із ключових факторів регіональної стабільності та європейської солідарності. У сучасних умовах геополітичного протистояння між демократичним світом і авторитарними режимами роль малих, але принципових держав, стрімко зростає. Їхнє бачення війни в Україні, ініціативність, швидкість прийняття рішень і послідовність у санкційній політиці заслуговують на окреме вивчення як приклад активної зовнішньої політики в кризових умовах. Більше того, досвід Балтії демонструє, що навіть країни з відносно невеликим оборонним потенціалом можуть відігравати стратегічну роль у міжнародній коаліції на підтримку демократії та безпеки. Аналіз останніх досліджень і публікацій. Останніми роками у вітчизняній і зарубіжній науковій літературі активно розглядаються теми міжнародної підтримки України, безпекової політики країн ЄС та НАТО, регіональних альянсів і дипломатії малих держав. Значна кількість матеріалів присвячена аналізу санкційної політики, військово-технічної допомоги, дипломатичних зусиль України. Разом із тим, системні порівняльні дослідження саме про позицію Литви, Латвії та Естонії у 2022 році в контексті повномасштабної війни залишаються фрагментарними, переважно представлені у вигляді аналітичних звітів центрів CEPA, ECFR, RUSI, Baltic Security Strategy Report тощо. Українськими авторами цю тематику висвітлювали С. Герасимчук, А. Єрмоленко, О. Якубін. Водночас, багато аспектів участі балтійських країн у підтримці України залишаються поза увагою академічної науки, зокрема роль громадянського суспільства, цифрової дипломатії та медіа-ініціатив. Мета дослідження — комплексно проаналізувати політичну, суспільну, безпекову та дипломатичну реакцію балтійських країн на повномасштабну фазу російсько-української війни у 2022 році. Завдання дослідження: проаналізувати зовнішньополітичні орієнтири Литви, Латвії та Естонії до 2022 року; дослідити реакцію урядів балтійських держав на початок повномасштабного вторгнення РФ; охарактеризувати масштаби військової, гуманітарної та економічної допомоги Україні; вивчити суспільну підтримку України в країнах Балтії (опитування, мітинги, волонтерство); оцінити роль Литви, Латвії та Естонії у формуванні позиції ЄС і НАТО щодо війни; визначити перспективи подальшої українсько-балтійської співпраці в контексті безпеки та інтеграції. Об'єкт дослідження — зовнішньополітична активність балтійських країн у період війни. Предмет дослідження — позиція Литви, Латвії та Естонії щодо російсько-української війни у 2022 році, форми їх підтримки України та дипломатичні ініціативи в межах міжнародних інституцій. Методи дослідження. У роботі використано метод історичного аналізу, порівняльний метод, контент-аналіз публічних заяв та офіційних документів, індуктивний та дедуктивний підходи для формування аналітичних висновків, метод кейс-стаді (на прикладі рішень урядів, парламентів і президентів балтійських країн), а також елементи дискурсивного аналізу для вивчення медіа-реакцій та громадських ініціатив. Практичне значення. Матеріали дослідження можуть бути використані в навчальному процесі для курсів з міжнародних відносин, європейських студій, безпекових досліджень, а також для розробки рекомендацій у сфері зовнішньої політики та дипломатії. Отримані результати мають прикладне значення для аналітичних центрів, дослідників регіональної безпеки, а також журналістів і експертів, які висвітлюють європейсько-українські відносини. Додатково, наукові положення цієї роботи можуть слугувати основою для розробки практичних інструментів дипломатичного впливу, особливо в умовах гібридної війни та інформаційної конфронтації. Основні тезиси роботи були висвітлені у доповіді на міжнародній науково-практичній конференції «Сучасні тенденції міжнародних відносин» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. Структура роботи. Бакалаврська кваліфікаційна робота складається зі вступу, чотирьох розділів, які поділяються на підрозділи, висновків та списку використаних джерел. Загальний обсяг становить 65 сторінки. Структура роботи узгоджена з поставленою метою і логікою наукового аналізу.
ОСОБЛИВІ ВІДНОСИНИ» МІЖ США ТА ВЕЛИКОЮ БРИТАНІЄЮ: ОСНОВИ ТА РЕАЛЬНІСТЬ ДВОСТОРОННЬОЇ СПІВПРАЦІ
Актуальність дослідження. В умовах сучасного світу, коли виникає безліч загроз чи не щодня, основи двосторонньої співпраці є актуальними як ніколи. Для кожної країни важливо уміти знаходити, підтримувати та розвивати двосторонні відносини, так як вони є одним із ефективних способів реалізації не тільки зовнішньої політики, а й внутрішньої. При детальному аналізі двосторонніх відносин, варто зазначити, що вони існують дуже давно, так як завжди знаходили використання між двома країнами. Очевидно, що впродовж багатьох років та століть такий тип відносин підпадав під модернізацію, знаходив шляхи реструктуризації та адаптивності до загроз. Коли акцент уваги переходить до теперішнього світу, то двосторонні відносини ні на крок не відступають від першості. Навіть в умовах міжнародних організацій, які націлені на багатосторонність, все ж основою співпраці та комунікації між країнами є двосторонній контакт. На прикладі взаємодії Америки та Великої Британії в хронологічному порядку можна зауважити як двосторонні відносини змінювалися, які чинники на них впливали, які основи до них додавалися та головне, чому вони все ще вважаються найефективнішим видом стосунків між країнами. У роботі будуть представлені принципи, характеристика, основи дії двосторонніх відносин, які чудово функціонують і сьогодні. Варто зазначити, що актуальність двосторонніх відносин для України є дуже знаковою, так як після завершення війни, це буде один із способів якомога швидше подолати післявоєнну кризу, звести нанівець усі пошкодження та легше погасити зовнішні борги в рамках двосторонніх угод із різними країнами, та навіть в рамках багатосторонніх організацій, таких як: ЄС, ООН, НАТО та інші. Тому, коли проводиться аналіз актуальності дослідження «особливих відносин» між Америкою та Британією, то виникає проста відповідь. В роботі можна буде проглянути зародження відносин між країнами, їхній перший крок еволюції впродовж XIX століття, початок нарису «особливих відносин», як такий тип взаємозв’язку між країнами допомагав їм спільно протистояти загрозам та викликам. Проте, найголовніше, що виокремлюється з усієї роботи про «особливі відносини» між США та Великою Британією, то це розуміння того, що відносини між державами ніколи не можуть бути тільки в позитивній площині. В умовах сучасності, особливо після інавгурації Президента США в січні 2025 року, можна помилково подумати, що рішення Дональда Трампа можуть легко знищити багатовікову співпрацю між Америкою та Королівством. Саме для цього обрана тема і є актуальною, тому що в призмі часу можна побачити, що в різні періоди між країнами були й більш запеклі конфлікти, але наслідок був один – країни продовжували тісно працювали разом. Не можна не зазначити про актуальність і важливість даної теми для України. Знову ж, аналізуючи та надаючи оцінку майбутньому післявоєнному стану, то Україна на прикладі розвитку «особливих відносин» між Америкою та Британією має для себе виокремити усі допущені помилки цими сторонами, щоб на чужих помилках, якомога менше допускати своїх, при налагоджені такого типу стосунків із іншими країнами. Цей приклад має бути для держави як взірець, що навіть, коли зроблені помилки, не варто нанівець нищити взаємозв’язок, а потрібно повертати все на попередній рівень із урахуванням попередніх проблем, щоб в подальшому вони не ставали перепонами. Серед дослідників даної теми можна виокремити: дослідників-іноземців, які займаються вивченням двосторонніх відносин, їхнє становлення та розвиток, як наприклад: С. Макглінчі [65; 67]. Також можна сказати про аналітика англо-американських відносин в XIX столітті під час Громадянської війни в США: Р. Робертс-Гавена [84, с. 28-30]. Дослідника світових проблеми XX століття, які так чи інакше впливали на співробітництво між країнами, наприклад: Г. Фонтенот, який аналізував військову висадку союзницьких сил в Нормандію в 1944 році, даючи детальний аналіз події [41, с. 8-19], Л. Шрамм, який досліджував нафтову кризу 1973 року та наслідки для багатьох країн світу [90, с. 56-60]. Серед дослідників «м’якої сили» можна виокремити засновника цього поняття – Дж. Ная, який першим надав визначення цій течії [77]. Серед вітчизняних дослідників, професійних діячів можна виокремити, в першу чергу Надзвичайного і Повноважного Посла України в Республіці Кіпр – Гуменюка Б. І., який в своїй книзі мемуарів «Із щоденника посла України» надав авторський аналіз двостороннім відносинам, якими він їх бачить [4]. Серед дослідників взаємозв’язків США та Британії можна виокремити Плюту Н. В., Мартинчука І. І., які надали свої результати дослідження війни за незалежність США та охопили Перший континентальний конгрес [9, с. 604-613], та інших. Метою дослідження є спроба дослідити чому відносини між США та Британією є «особливими», зрозуміти поняття двосторонніх відносин та сформулювати висновки щодо їхньої ефективності. Для досягнення поставленої мети у роботі визначено такі завдання: розкрити поняття, характеристику та основи двосторонніх відносин; провести невеликий порівняльний аналіз між двосторонніми та багатосторонніми відносинами; дослідити зародження та становлення взаємозв’язків між Сполученими Штатами Америки та Великою Британією; з’ясувати на якому етапі взаємодія набула рис «особливих» відносин; проаналізувати як різні виклики починаючи із другої половини XX століття впливали на «особливі відносини»; знайти який на даному етапі розвитку, «м’яка сила» має вплив на взаємовідносини між країнами; Об’єктом дослідження є еволюція розвитку англо-американських «особливих відносин» в площині двосторонньої співпраці. Предметом дослідження є комплекс політичних, економічних, соціальних та культурних факторів, що визначають специфіку та динаміку двосторонніх відносин між Сполученими Штатами Америки та Сполученим Королівством Великої Британії, а також сукупність зовнішніх викликів та загроз, які найбільше були помітними у співпраці між двома країнами. Хронологічні рамки роботи охоплюють 1775-2024 рр. Нижня хронологічна межа обумовлена початком війни за незалежність США (1775-1783). Верхня хронологічна межа датована кінцем 2024 року із урахуванням перспективної співпраці між країнами під час каденції нової адміністрації в США. Цей проміжок часу дозволяє дослідити зародження відносин між Сполученими Штатами Америки та Британією, визначити чинники які на це впливали та які були передумови. Методи дослідження базуються на принципах об’єктивності, дослідження, дотримання хронологічних рамок та меж. В ході аналізу були використані дослідження та наукові праці істориків, політиків та інших, статті, архівні матеріали державних сайтів, вирізки із газет, аудіо-матеріали. В роботі також представлене дослідження впливу «м’якої сили» на «особливі відносини» США та Британії в XXI столітті через кінематограф. Практичне значення дослідження полягає в подальшому зацікавленні даної теми читачам, так як вона має перспективи на більше розширення, шляхом ґрунтовного залучення дослідження воєн між державами, іншими учасниками міжнародних відносин, які так чи інакше могли чи можуть впливати на англо-американські відносини. Основні тезиси та результати аналізу можуть бути використані у лекційних курсах: Історія міжнародних відносин, Зовнішня політика країн Європи та Америки, Міжнародні економічні відносини, Міжнародне право та інших. Апробація результатів дослідження. Основні тезиси роботи були висвітлені у доповідях конференцій. «Вплив війни північноамериканських колоній 1775-1783 рр. на міжнародні відносини» на звітно-науковій конференції студентів та аспірантів «Освіта і наука-2023» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. «Еволюція «особливих відносин» Великої Британії та США» на IV Міжнародній науково-практичній конференції «СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИН», 21 грудня 2023 р. в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. «Особливі відносини» між США та Великою Британією: реальність та міфологія міждержавних відносин» на V Міжнародній науково-практичній конференції «СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИН», 20 грудня 2024 р. в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. «Англо-американські відносини в умовах Холодної війни 1945-1991» на звітно-науковій конференції студентів та аспірантів «Освіта і наука-2025» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова. «М’яка сила як спосіб налагодження двосторонніх відносин» на щорічній звітно-науковій конференції «Єдність навчання і наукових досліджень – головний принцип університету» за підсумками наукових досліджень викладачів, докторантів та аспірантів УДУ імені Михайла Драгоманова у 2024 році. Структура і обсяг роботи спричинені своєрідністю даної мети та завдань, їх подальшим розкриттям та особливість досліджуваної теми. Робота побудована зі: вступу, обсягом в п’ять сторінок, трьох розділів, 6 підрозділів, які в спільній кількості займають 72 сторінки, висновку, який займає чотири сторінки та списку використаних джерел та літератури в 128 найменувань та одного додатку. Загальний обсяг роботи становить 95 сторінок.
СПІВРОБІТНИЦТВО УКРАЇНИ І НАТО ПІД ЧАС РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ: НАПРЯМИ, ФОРМИ І ПЕРСПЕКТИВИ
Актуальність дослідження співпраці НАТО та України визначається кількома факторами. Вона важлива для забезпечення безпеки України та стабільності в євроатлантичному регіоні, особливо в контексті права України на самооборону та вибору власних безпекових устоїв. З 2014 р., після анексії Криму Росією, співпраця між НАТО та Україною значно зміцніла, що включає внесок України у місії НАТО та спільні науково-технологічні проекти. Це також сприяє економічному відновленню України. Крім того, дослідження цієї співпраці допомагає розуміти, як обидві сторони можуть разом протистояти агресії та порушенням міжнародного права, що є важливим для формування майбутньої політики та стратегій у сфері безпеки та оборони. НАТО має велике значення для України з кількох причин (безпека: НАТО підтримує безпеку України, яка є важливою для стабільності євроатлантичного регіону), право на самооборону (Альянс повністю підтримує право України на самооборону та вибір власних безпекових устоїв), співпраця (відносини між НАТО та Україною розвивалися з початку 1990-х років і значно посилилися після 2014 р.), підтримка у відповідь на агресію (НАТО засуджує війну агресії Росії проти України і надає Україні безпрецедентний рівень підтримки), внесок України (Україна активно вносить вклад у операції та місії, які очолює НАТО, та має довгу історію співпраці), перехід до інтероперабельності з НАТО (співпраця спрямована на допомогу Україні у відновленні її безпекового та оборонного сектора та переході до повної інтероперабельності з НАТО). Ці аспекти підкреслюють важливість НАТО для України, особливо у контексті забезпечення безпеки, відповіді на зовнішню агресію та підтримки демократичних цінностей. Об’єктом роботи є міжнародні відносини. Предметом роботи є співробітництво України і НАТО під час російсько-української війни – напрями, форми і перспективи. Метою роботи є на основі аналізу наукової і навчальної літератури охарактеризувати співробітництво України і НАТО під час російсько-української війни – напрями, форми і перспективи. Завдання роботи: 1. Визначити напрями співробітництва України і НАТО. 2. Розкрити стратегії та політику Альянсу щодо України. 3. Визначити проблеми інтеграції України до НАТО. 4. Охарактеризувати невійськову допомогу НАТО Україні в умовах агресії Росії. 5. Охарактеризувати безпековий простір і набуття членства в НАТО. Методами роботи є як загальнонаукові, так і спеціальні методи наукового пізнання, а саме – аналіз, синтез, узагальнення, систематизація, індукція, дедукція, аналогія, узагальнення. Структура роботи. Робота складається зі вступу, 2 розділів, які містять 5 підрозділів, висновків та списку використаних джерел.
У сучасному світі глобалізації та взаємозалежності країн, зовнішня політика стає ключовим аспектом внутрішньої і зовнішньої життєдіяльності будь-якої держави. Україна, яка веде активну політику на міжнародній арені, не може уникнути вивчення власної ролі та взаємодії з іншими суб'єктами міжнародних відносин. Одним із таких важливих партнерів для України є Туреччина - країна з багатою історією, геостратегічно важливим положенням і складними внутрішньо-політичними процесами. Актуальність дипломної роботи полягає у зв'язку зі зростаючим інтересом до взаємодії між Україною та Туреччиною в сучасних міжнародних умовах. Стан відносин між цими країнами впливає на регіональну стабільність та може мати далекосяжні наслідки для обох сторін. Особливо це актуально в контексті геополітичних змін та глобальних викликів, з якими стикаються країни світу. По-перше, Україна знаходиться у складному геополітичному контексті через конфлікт з Росією та зміни в міжнародній політичній арені. Роль Туреччини в цьому контексті виявляється через її вплив у регіоні та здатність впливати на міжнародні рішення. Розуміння того, як Україна впливає на зовнішню політику Туреччини, є ключовим для розуміння міжнародних динамік та забезпечення національних інтересів України. По-друге, економічні зв'язки між Україною та Туреччиною постійно розширюються та мають великий потенціал. Дипломатичні відносини між цими країнами можуть впливати на розвиток торговельних та інвестиційних проектів, що відображається на економічному добробуті обох націй. Аналіз взаємодії між Україною та Туреччиною у сфері економіки допоможе виявити можливості для подальшого розвитку співпраці. По-третє, культурна взаємодія та спільні цінності між Україною та Туреччиною також варто враховувати. Розбудова культурних зв'язків може позитивно впливати на сприйняття обох країн у світі та сприяти розвитку довіри між ними. Розуміння культурних аспектів співпраці між Україною та Туреччиною є важливим для побудови міцних та довгострокових відносин. Отже, дослідження ролі України у зовнішній політиці Туреччини має велике значення в контексті сучасних міжнародних відносин та геополітичних зрушень. Розуміння взаємодії між цими двома країнами є важливим для прогнозування майбутніх тенденцій та розроблення стратегій співпраці в різних сферах. Метою цієї дипломної роботи є розкриття ключових аспектів взаємовідносин між Україною та Туреччиною, а також виявлення факторів, що впливають на зовнішньополітичну позицію Туреччини стосовно України. Дослідження передбачає аналіз історичного контексту, поточних подій та перспектив співпраці між двома країнами. Завданнями дослідження є: Розгляд історичного розвитку відносин між Україною та Туреччиною. Визначення ключових факторів, що впливають на зовнішньополітичну позицію Туреччини стосовно України. Аналіз сучасного стану відносин між країнами та їхніх взаємних інтересів. Виявлення перспектив співпраці та можливих викликів для відносин між Україною та Туреччиною. Об'єктом дослідження є відносини між Україною та Туреччиною, які є об'єктивним феноменом міжнародних відносин. Предметом дослідження є аналіз факторів, що впливають на зовнішньополітичну позицію Туреччини стосовно України та динаміки цих відносин в різні історичні періоди. Методологічною основою дослідження слугуватиме аналіз літературних джерел, метою яких є отримання ґрунтовного розуміння теоретичних засад, історичного контексту та сучасного стану стратегічного партнерства України з Туреччиною; аналітичних звітів, метою яких буде систематизувати та узагальнити інформацію, отриману з різних джерел, виявити ключові тенденції та закономірності розвитку стратегічного партнерства; а також використання методів політології, міжнародних відносин та експертної оцінки, метою яких буде отримати думки та перспективи від фахівців з питань стратегічного партнерства України з Туреччиною. В дослідженні ми розглянемо історію взаємовідносин між Україною та Туреччиною, а також фактори, що впливають на формування зовнішньополітичних приоритетів Туреччини в контексті її стосунків з Україною. Дана робота сприятиме поглибленню розуміння динаміки міжнародних відносин та ролі України в глобальному політичному контексті. Структура роботи складається зі вступу, двох розділів та шести підрозділів, висновків до першого та другого розділу, загальних висновків та списку використаних джерел із 35 пунктів, уся робота складається з 62 сторінок.
Проблеми та перспективи китайсько-американських відносин у ХХІ ст.
Актуальність теми дослідження. Вивчення проблеми розвитку китайсько-американських двосторонніх відносин, їх сутності та динаміки. Крім того, дуже важливо враховувати місце і роль цих факторів в регіональних структурах (на прикладі АТЕС і АСЕАН), перспективи їх торговельно-економічного партнерства, практичний досвід вирішення багатьох проблем внутрішньо регіонального розвитку. Важливе значення має також вивчення ролі Китаю та США у розвитку Азіатсько-Тихоокеанського регіону у ХХІ столітті у зв'язку з дестабілізуючою роллю останніх. Очевидно, що на фоні зіткнення зовнішньополітичних та економічних інтересів між «старим» лідером США та «новим» центром сили Китаєм регіон виступає своєрідним майданчиком для суперництва, що створює небезпечні конфліктні ситуації. На нашу думку, відповідальність за створення такої ситуації майже порівну лежить як на США, які щосили намагаються зберегти свої лідируючі позиції в регіоні, так і на Китай, який прагне розширити сферу свого впливу та повного одноосібного панування не лише у Південно-Східній Азії, а й у перспективі на всьому Азіатсько-Тихоокеанському просторі. Таким чином, на мою думку, дослідження інтеграційних процесів в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні у ХХІ столітті в контексті китайсько-американських відносин є актуальним та науково обґрунтованим. Об'єкт дослідження. Китайсько-американські відносини. Предмет дослідження. Проблеми та перспективи у ХХІ столітті. Хронологічні рамки. Дослідження охоплюють період першого десятиліття 2000-х років, коли змінювався баланс сил в Азійсько-Тихоокеанському регіоні та почала реалізовуватися нова зовнішньополітична лінія КНР, а саме проголошена політика "мирного піднесення Китаю". Однак, аналіз специфіки та протиріччя китайсько-американських відносин ми розпочинаємо не лише з цього періоду. Нам важливо мати доступ до передісторії їх розвитку, зокрема до періоду 1990-х років. У цей час США виявляли "турботу" від Азіатсько-Тихоокеанського регіону, що дало Китайській Народній Республіці можливість вільно реалізовувати політику інтеграції з країнами регіону. Мета роботи. Дослідження основних тенденцій торговельно-економічного та політичного співробітництва між Китаєм та США на початку ХХІ століття та аналіз основних проблем та перспектив розвитку китайсько-американських двосторонніх відносин. Для досягнення поставленої мети ми визначили такі завдання: Розглянути інтереси та роль США та Китаю в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні на початку ХХІ століття. Визначити основні пріоритети та суперечності в Азійсько-Тихоокеанському регіоні в контексті китайсько-американських відносин. Вивчити проблему причетності спірних островів Південно-Китайського моря до зовнішньої політики Китаю та визначити позицію США з цього питання. Повторити функції торговельно-економічного співробітництва між Китаєм та США в рамках АТЕС. Оцінити стан та виклики китайсько-американських відносин з країнами АСЕАН. Проаналізувати перспективи розвитку торговельно-економічних відносин між Китаєм та США в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні на початку ХХІ століття. Методологічна основа. Системний підхід і принцип наукової об'єктивності, що дозволило розглянути китайсько-американські відносини в контексті регіональних процесів і проаналізувати їх закономірності, динаміку, а також взаємозв'язок і взаємозалежність протягом обраного нами хронологічного періоду. Було використано такі методи дослідження, як аналіз, синтез, узагальнення та опис. Ця група методів дозволила грамотно систематизувати інформацію про зовнішню політику США та Китаю, визначити її основні інтереси та пріоритети. Серед спеціальних методів, що дозволили вирішити поставлену мету і завдання, були: метод класифікації, експертні оцінки, порівняльно-історичний та історичний методи. З їх допомогою ми змогли розглянути загальні тенденції розвитку двосторонніх відносин, виявити специфіку розвитку регіональних інтеграційних процесів у XXI столітті на прикладі Азіатсько-Тихоокеанського регіону. Порівняльно-історичний метод дозволив більш детально проаналізувати динаміку та еволюцію відносин між США та Китаєм в історичній площині. Практична значимість. Аналіз взаємодії між Китаєм і США в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні на початку XXI століття є практично значущим з кількох причин. По-перше, він має велике вплив на міждержавні відносини, допомагаючи формулювати зовнішню політику та стратегії інших держав у регіоні. Крім того, розгляд економічних відносин між цими двома гігантами допомагає передбачати та аналізувати економічні наслідки для регіону та світової економіки. Не ґменш важливий є безпековий аспект, оскільки розуміння спірних питань та конфліктів між Китаєм і США впливає на стабільність та безпеку в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні. Структура дипломної роботи передбачає вступ, де формулюється проблема, визначається мета дослідження та актуальність теми. Подальший теоретичний огляд включає аналіз геополітичних концепцій, особливостей Азіатсько-Тихоокеанського регіону та основних аспектів взаємодії між Китаєм і США. Далі проводиться аналіз геополітичного контексту відносин, враховуючи історичний нарис, причини конфліктів та співпраці, а також вплив геополітичних чинників на взаємини. На завершення роботи розглядається економічний аспект відносин Китаю та США, який включає аналіз торгівельних відносин, інвестицій та економічних стратегій. Складається робота зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаних джерел (56 найменувань).
СТВОРЕННЯ ТА РОЗВИТОК ЄВРОПЕЙСЬКОГО СПІВТОВАРИСТВА У 1957-1987 РР.
Ідея об'єднаної Європи сягає своїм корінням у глибоке минуле; сучасні ж інтеграційні тенденції беруть початок у подіях перших повоєнних років, і розвиток єдиної Європи, безумовно, є найбільш масштабним соціальним процесом другої половини ХХ століття. Дослідженню цієї проблеми та оцінці можливих наслідків присвячено безліч наукових праць, проте дана тема залишається актуальною. Процес інтеграції європейських держав ставав все більш комплексним та складним. Стало очевидним, що європейські країни, які мають довгу історію національної державності, не схильні до федеративного устрою континенту, про який говорили багато гуманісти минулого – від домініканського ченця П'єра Дюбуа у XIV столітті до П'єра-Жозефа Прудона у XIX-м1. Як не поспішають вони і відмовлятися від своїх національних особливостей заради перетворення на єдину спільність, про що багато говорили на початку ХХ століття2. Саме тому найважливіші віхи раннього періоду інтеграції – від не залишив помітних слідів Європейського торговельного та митного союзу 1926 р. до Європейського об'єднання вугілля та сталі 1951 р. та Європейського економічного співтовариства 1957 р. – відносяться до економічної сфери, тоді як у політичній області навіть у найдраматичніші моменти не вдавалося досягти вражаючого прориву (досить згадати відмову французької Національної асамблеї ратифікувати договір про створення European Defenсe Community 1954 р.). Таким чином, господарська інтеграція протягом ряду повоєнних десятиліть визначала весь розвиток загальноєвропейського проекту. Євросоюз (Європейський Союз або коротко ЄС) — це об'єднання, створене для забезпечення економічних та політичних цілей автономних країн-учасниць, до якого входять 27 держав. Міжнародне співтовариство було узаконено Маастрихтським договором, підписаним 1992 року в Нідерландах і набравши чинності 1993 року. Перші спроби об'єднати європейські землі було зроблено Римської імперією. Потім утворилася Франкська Держава, а вже після Священна Римська Імперія. Але всі перераховані вище освіти припиняли своє існування на політичній карті. Причиною розпаду імперій було прагнення окремих народів незалежності. Через що і виникали конфлікти та війни. За таких обставин утримувати владу було дуже складно, тому результатом усіх великих історичних імперій неминуче був крах, а основу лежали імперські погляди політичних лідерів і завойовників. Першим прототипом ЄС стало Європейське об'єднання вугілля та сталі, засноване у 1957 році на Паризькій конференції. Цей союз був створений для об'єднання металургійної, вугільної та залізничної промисловості Бельгії, Італії, Нідерландів, Люксембургу, ФРН, Франції. У тому ж році було засновано Європейське економічне співтовариство, до якого одразу приєдналося 20 країн. Метою цього об'єднання була економічна інтеграція для створення спільного ринку, де товари, послуги, трудові ресурси та капітали могли вільно переміщатися через кордони країн-учасниць. ЄЕС був узаконений Римським договором і проіснував аж до 1993 року. Саме тоді ЄЕС перетворився на Євросоюз у нашому сучасному розумінні. Виникненню Європейського Союзу побічно сприяло багато чинників. Це і падіння соціалістичного ладу, що панує в деяких європейських державах, і безпосередньо розвал СРСР. Європейський Союз (ЄС) розпочав свій розвиток після Другої світової війни, коли Європа зіткнулася з необхідністю забезпечення миру, стабільності та економічного розвитку. Перші етапи створення ЄС пов'язані з ініціативами щодо забезпечення миру та зміцнення економічного співробітництва. Одним із ключових моментів було створення Європейського співтовариства вугілля та сталі (ЕСУС) у 1951 році шістьма країнами: Францією, Німеччиною, Італією, Бельгією, Нідерландами та Люксембургом. Це була перша спільнота, яка пізніше стала основою для ЄС. Ще одним важливим етапом було створення Європейського економічного співтовариства (ЄЕС) у 1957 році за Римськими договорами, підписаними Францією, Німеччиною, Італією, Бельгією, Нідерландами та Люксембургом. Цей договір створив зону вільної торгівлі між учасниками та встановив основи економічної єдності. Важливим кроком до створення ЄС було також підписання Єдиного європейського акту у 1986 році, який встановив терміни для створення єдиного внутрішнього ринку, усуваючи митні бар'єри та інші перешкоди для вільного переміщення товарів, послуг, капіталу та людей. У 1992 році було підписано Маастрихтський договір, який створив Європейський Союз, об'єднав ЄСУС, ЄЕС та інші елементи європейської співпраці. Цей договір також проголосив цілі політичного та економічного союзу, включаючи валютний союз та створення спільної валюти – євро. Ці перші етапи створення ЄС сформували основи для сьогоднішнього Європейського союзу, який є унікальним проектом щодо забезпечення миру, стабільності та процвітання в Європі. Ступінь розробки проблеми. Питання й проблематика створення та розвитку європейського співтовариства у 1957-1987 як об’єкта політологічного аналізу відображено в розвідках зарубіжних науковців, зокрема у працях Arnaiz, A.S., Llivina, C.A. [1], Barav, Ami [2], Baumüller, J.; Grbenic, S. [3], Bebr, Gerhard. [4], Boll, H. L. [5], Bonsignore, M. R., Randerath, W., Riha, R., Smyth, D., Gratziou, C.,Gonçalves, M., & McNicholas, W. T. [6], Bonsignore, M. R., Randerath, W., Schiza, S., Verbraecken, J., Elliott, M. W., Riha, R., Barbe, F., Bouloukaki, I., Castrogiovanni, A., Deleanu, O., Gonçalves, M., Leger, D., Marrone, O., Penzel, T., Ryan, S., Smyth, D., Teran-Santos, J., Turino, C., & McNicholas, W. T. [7], Brack, N., Coman, R., Crespy, A. [8], Cloots, E. [9], Cooper, R. [13], de Villiers, Ch.; La Torre, M.; Molinari, M., [14], d'Ortho, M. P., Nobili, L., Paiva, T., Pollmacher, T., Riemann, D., Zucconi, M., Hill, E. A., Arnardottir, E. S., & Parrino, L. [17], Drinóczi, T. [18, 19], F.M. Besselink, L. [22,23], Fiott, D. [24], Fischer, J., Dogas, Z., Bassetti, C. L., Berg, S., Grote, L., Jennum, P., Levy, P., Mihaicuta, S., Nobili, L., Riemann, D., Puertas Cuesta, F. J., Raschke, F., Skene, D. J., Stanley, N., Pevernagie, D.[25], Hummel, K.; Jobst, D. [26], Jouvet, M., & Michel, F. [27], Kaminska, I. [28], Krajewski, M. [29], Krasner, S. D. [30], Kreuder-Sonnen, C., Zangl, B. [31], Lefebvre, M. [32], Lehne, S. [33], Nicolaidis, K. [36], Odobaša, R. [37], Odobaša, Rajko & Marošević, Katarina [38], Pevernagie, D., Bassetti, C., Peigneux, P., Paunio, T., McNicholas, W. T., Dogas, Z., Grote, L., Rodenbeck, A., Cirignotta, F.,Opferkuch, K, et al. [39], Paris, D. [40], Rodrigues, M.J. [43], Štriga, T., [44], Stumpf, I. [45], Žigman, A., [46] та ін. Однак у своїх працях науковці й методисти не вбачають предметом дослідження етапи утворення ЄС на первинних зрізах діяльності. Порушені тематичні проблеми є актуальними, позаяк необхідно розуміти подальший розвиток ЄС, опираючися на первинні етапи його утворення. Мета дослідження – охарактеризувати особливості створення та розвитку європейського співтовариства у 1957-1987. Об’єктом політологічного аналізу є первинні етапи створення та розвитку європейського співтовариства у 1957-1987. Предмет дослідження – зміст та результати створення об’єднання. Досягнення поставленої мети передбачає необхідність розв’язання таких завдань: описати зміст, передумови Римських договорів (1957 рік) як першого етапу становлення ЄС; охарактеризувати процеси приєднання нових членів; установити роль Єдиного Європейського акту (1986 рік) як прискорення процесу європейської інтеграції; надати характеристику правовим віхам розвитку ЄС; проаналізувати інституційну систему; описати юридичну природу правових віх розвитку. Для реалізації основних завдань наукової роботи було обрано такі методи дослідження:загальнонауковий діалектичний, аналізу й синтезу, системно-структурний методи. Джерельну базу дослідження становить сукупність науково-практичної літератури з теми. Теоретичне значення наукової роботи полягає в тому, що в ній з’ясовано суть ЄС на початку утворення. Практичне значення дослідження. Його результати можуть бути використані в процесі аналізу політико-парових підстав утворення ЄС. Запропоноване дослідження сприятиме поглибленому вивченню важливостей міжнародних утворень. Структура дослідження. Робота складається зі вступу, двох розділів, загальних висновків, списку використаної літератури. Загальний обсяг роботи складає 56 сторінок.
Проблема Тайваню в зовнішній политиці КНР
Тайвань, також відомий як Китайська Республіка, є напіввизнаною державою, яка володіє островом Тайвань і територією навколо нього. На відміну від комуністичного Китаю, Тайвань має демократичну систему з постійними виборчими процесами, сильним впливом на політику та різноманітним політичним життям. Хоча країна не визнана більшістю світу, вона фактично має з ними економічні та політичні зв’язки, через те,що офіційна співпраця з тайванським урядом викликає сильний протест і незадоволення комуністичного уряду материкового Китаю. Оскільки економіка острова залежить від високотехнологічних розробок, країни знаходять різні механізми співпраці, в тому числі і з материковим Китаєм. Тайвань можна впевнено назвати колискою технологій у світі. Однією з “перлин” Тайванської промисловості є TSMC (Тайванська компанія з виробництва напівпровідників) - перший та найбільший ливарний завод у світі. TSMC також забезпечує послідовний рівень виробництва технологій нового покоління. TSMC пропонує повний набір технологічних процесів, включаючи процеси виробництва CMOS-логіки, змішаного сигналу, енергозалежної та енергонезалежної пам'яті, вбудованої пам'яті та BiCMOS IC. TSMC - є віртуальною фабрикою для її клієнтів, тобто надає їм всі переваги власного заводу та потужностей з виготовлення, без додаткових витрат або організаційної складності. [22] Складність цієї роботи полягає в швидких політичних процесах у світі та в тому числі і в Азії, оскільки за останні пів-року остаточно сформувалася нова вісь зла Москва-Пекін-Тегеран. Відбувся віроломний напад на Ізраїль з боку Хамасу проксі Ірану, Хусити блокують світову торгівлю, велика війна на сході вже не сюжети для фільму а військові плани взяті в розробку. Північна Корея почала постачання озброєнь Росії. ООН з міжнародного арбітра перетворилась на програму захисту терористичних режимів типу Росії чи Хамасу. В США розпочалася політична криза на тлі майбутніх виборів. В Китаї новим міністром оборони став Дун Цзюнь, який заявив про підтримку РФ в “українському питанні”.[39] А Європа, не здатна сама себе захистити і покладаючись на захист свого союзника США, почала розробляти плани європейської безпеки без урахування американского союзника. Все говорить про величезну політичну кризу у світі. Система безпеки яка утворилася в часи холодної війни, а реально система стримування силою , розвалюється через брак цієї ж сили з боку головних акторів міжнародних відносин. Нову систему ще не видно, а це означає що потрібно все одно пройти цей складний етап пов'язаний з турбулентностью та, що найстрашніше людськими втратами, і наше завдання в першу чергу не втратити людське обличчя після чого намагатися пропонувати нові рамки міжнародних відносин основаних не на позиції сили “в кого ядерна зброя, або хто багатший той і правий” та “realpolitik” а на законах моралі, цінностей та здорового глузду заради миру та спокою. Якщо на початку роботи вважалося, що потрібно брати часові рамки з кінця першої світової охоплюючи японську експансію, єдиний китайський фронт та другу світову. То зараз концентрація на теперішньому часі, лише іноді згадуючи події минулого, є найкращим задля розуміння проблематики та отримання навичок передбачення подій в “китайському” світі. Актуальність роботи полягає в зростанні ваги як і комуністичного (материкового) Китаю, так і демократичного (острівного) Китаю. Збільшення політичної ролі комуністичного Китаю насторожує західних політиків, особливо з США, адже Китай в першу чергу протиставляє себе заходу. Пекін активно працює на, як раніше вважалося суто “американській сфері впливу”, за останній рік Китай спромігся знизити градус напруги між Саудівською Аравією та Іраном після переговорів у Пекіні, [32] не дивлячись на те, що Саудівська Аравія була одним з союзників США в регіоні та ланкою стримання Ірану. Країни підписали угоду про відновлення дипломатичних відносин і відкриття посольств. Незабаром Тегеран запропонував Ер-Ріяду сформувати коаліцію в регіоні для забезпечення морської безпеки на півночі Індійського океану. Тако ж зближення Китаю та Росії є небезпекою не тільки для заходу, а й для нас, адже Росія ставить собі за мету знищення українського народу, а будь яка, навіть найменша допомога Москві з боку Пекіна збільшить і продовжить страждання України. Також економічний союз БРІКС, в якому домінує Китай, розростається учасниками та заявляє що ставить собі за мету створення багатополярний світ, в якому не буде домінації G7 та США. Тайвань же в свою чергу навпаки підтримує демократичний світ, є оплотом західного світу в Південнокитайському морі. Також вивчення острову необхідно для розуміння нинішніх тенденцій високих технологій. Для дипломатів хто збирається працювати в азійському регіоні потрібно знати і розуміти проблематику Китайсько-Тайванських відносин, бо острів є однією з факторів стримування Китаю та запоруки безпеки в регіоні та розповсюдження сфери впливу США. Тайвань виступає альтернативною, демократичною системою на відміну від тоталітарно-комуністичної, острів швидко розвиває високі технології та свою роль в глобальній економіці. Острів займає вигідне географічне положення, що не дає китайському флоту “розправити плечі”. А якщо брати до уваги недостаток діалогу на заході щодо Китайсько-Американської конфронтації, Тайвань може стати чи не головним гравцем на майбутній, переформатований геополітичній карті світу. Метою досліджень є отримання знань та навичок про регіон, можливість їх використання та вміння передбачати перебіг подій. Втрата острову для комуністичного уряду стала болісною раною, хоча проблема не в не підконтрольності острову, а в альтернативному уряді що вцілів у вогні громадянської війни та розвиток демократичного напрямку. Тайвань, як система б'є одразу в три болючі точки комуністичного уряду та деяких жителів материкового Китаю, а саме: 1. Територіальний - непідконтрольність острову це удар по територіальному суверенітету Китаю, який створює відчуття неповноцінності, а оскільки острів тривалий час був окупований Японією демократичний режим в очах компартії є окупаційною адміністрацією США. 2. Політичний - альтернативний уряд виступає противагою основному, внутрішні проблеми Китаю випливають ще з давніх-давен а успіхи островитян є прикладом, який може надихнути жителів КНР. 3. Ідеологічний - континентальний Китай комуністичний, острівний демократичний, не дивлячись що в Китаї відбулося багато змін при Ден Сяопіні, ідеологічно країна все ж залишилась комуністичною, а для неї капіталістичний Тайвань - це узурпаторська, буржуазна, експлуататорська система. Призначення нового міністра оборони Дуна Цзюнь показало що курс Сі Цзіньпіна по дестабілізації ситуації в регіоні залишиться без змін, можна впевнено сказати що зовнішня політика материкового Китаю прогнозована на десятиліття, а саме повернення острова та отримання його технологій. І це неймовірно важливо знати дипломатам, а соболиво молодим спеціалістам які хочуть працювати в Азії. Завдання дослідження: дослідити ситуацію в Китаї на даний момент, проаналізувати нинішню ситуацію в світі та кризу системи міжнародних відносин, зробити висновки щодо китайсько-американських відносин та вплив Китаю на світ. Практичне значення: полягає в збільшенні знань про регіон та країни, отримання навичок для швидкого аналізу, які можна використовувати під час переговорів або формування дорожньої карти подальшої взаємодії. Таким чином, Тайвань, який офіційно називають Республікою Китай, є одним із найцікавіших і захоплюючих місць Східної Азії. Тайвань, розташований на сході від Китаю, привертає увагу своєю різноманітністю та багатогранністю. Він виділяється своєю багатою історією, яка протягом багатьох століть пройшла через зміни та трансформації. Крім того, він має унікальну культурну спадщину, яка відображає вплив різних етнічних та національних груп, які проживають на острові. Тайвань має мандрівну красу. Краєвиди Тайваню неймовірно красиві завдяки різноманітним горам, озерам і лісам. Крім того, флора та фауна острова різноманітна та унікальна, оскільки багато видів є рідкісними на острові. Тайвань також відомий своєю сучасною економікою та технологічними досягненнями, такими як Taiwan Semiconductor Manufacturing Company (TSMC), яка виробляє важливі електронні компоненти. Тайвань має важливий статус на світовому ринку завдяки інноваціям і дослідженням, основним компонентам його технологічних досягнень. Тайвань займає стратегічно важливе місце в геополітиці. Статус острівної держави в центрі Азійського Тихого океану дозволяє йому відігравати важливу роль у торгівлі та міжнародних стосунках. Тайвань має стратегічне значення, оскільки він є ключовим учасником світових ланцюгів постачання. Тим не менш, політика одного Китаю, яка стверджує, що Китай є єдиною суверенною державою, а Тайвань є її невід’ємною частиною, залишається проблемою для міжнародного визнання Тайваню. Незважаючи на це, деякі країни, такі як Сполучені Штати Америки та Японія, підтримують Тайвань різними способами, включаючи розвиток культурних і економічних зв’язків з ним і підтримку на міжнародних форумах. Враховуючи свої власні інтереси та відносини з Китаєм, Україна дотримується політики невизнання Тайваню. Така позиція базується на політичних реаліях і принципах суверенітету, які впливають на міжнародні стосунки країни.
НАГІРНО-КАРАБАХСЬКИЙ КОНФЛІКТ: ПРИЧИНИ, РОЗВИТОК, ПОЛІТИЧНІ НАСЛІДКИ
Актуальність даної роботи полягає в тому, що незважаючи на всю віддаленість від нас Закавказзя, воно набагато ближче до нас, ніж може здаватися. Наші народи дуже близькі за духом, через що в Україні нерідко можна зустріти вихідців із Вірменії чи Азербайджану, але не всі вони опинилися тут із власної волі. Незважаючи на величезну кількість біженців з Нагірного Карабаху в Україні, тема Карабахського конфлікту залишається не вивченою нашими вченими та зовсім не представлена ​​українською мовою. Відсутні переклади основних дослідників конфлікту. Для багатьох Карабах знаходиться десь далеко, там же де Вірменія та Азербайджан, але він набагато ближчий до нас, він прямо тут. І зараз, коли через повномасштабний наступ Росії самі українці стають біженцями, а в самому Карабаху знову спалахує війна, українські вірмени та азербайджанці поділяються на два табори, обидва ненавидять Росію, обоє люблять Україну і вважають її рідною. Таке можливе і тому, що сама Україна так офіційно і не підтримала повністю жодну зі сторін. Кожна сторона висловлює свою думку і демонізує чужу. Поінформованість, кількість літератури та інтерес до теми недостатні. Цим і обумовлена ​​актуальність цієї бакалаврської роботи. Мета дослідження полягає в аналізі особливостей Нагірно-Карабахського конфлікту, його витокам, розвитку та наслідкам для міжнародної спільноти та звичайних громадян регіону. За для досягнення поставленої мети необхідно виконати наступні завдання: - провести коротку характеристику регіону та його автохтонного населення; - розглянути основні події що передували конфлікту; - висвітлити перші спалахи міжетнічного насильства, проаналізувати їх витоки та вплив на подальші події; - провести коротку характеристику основних подій обох воєн та загострень під час обох конфліктів низької інтенсивності; - проаналізувати підсумки воєн, їх вплив на світову спільноту та на населення країн учасниць, дослідити відбитки цих подій в культурі країн. Об'єктом дослідження Нагірно-Карабахський конфлікт. Предметом дослідження є витоки, розвиток та наслідки нагірно-карабахського конфлікту. Географічними межами є територія Нагірно-Карабахської автономної області у складі СРСР, територія Азербайджану, територія Вірменії. Хронологічні межі становлять від VII столітті до н.е до кінця 2023 року Практичне значення. Результати даної наукової роботи можуть бути використані у науковій, викладацькій, освітній та дипломатичній сферах. Методика включає застосування наступних методів: дослідження джерел і літератури, взяття інтерв’ю, дискурсивного аналізу, аналізу та синтезу, дескриптивного, порівняльного. Структура роботи визначена її метою та завданнями. Робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків та списку використаних джерел і літератури. Загальний обсяг роботи становить 82 сторінки, список використаних джерел і літератури налічує 68 найменувань.
Україна–Китай: стан та перспективи розвитку відносин
Актуальність дослідження зумовлена специфікою розвитку, становлення та подальших перспектив українсько-китайських відносин у контексті глобалізації та політичних змін. Питання українсько-китайської співпраці та її перспективи у майбутньому є досить важливим питанням для дослідження, адже ці відносини впливають на політику, економіку та культуру нашої країни. Також слід зазначити, що вивчення позиції Китаю до повномасштабної війни на території нашої країни дасть розуміння, як діяти далі у розвитку цього партнерства в майбутньому. Адже розуміння природи цих взаємовідносин може допомогти в аналізі глобальних політичних тенденцій та визначенні можливостей для розвитку. Оскільки Китай є дуже могутньою державою та впливовим глобальним гравцем у світі, це робить його дуже важливим для зміцнення нашої країни, оскільки політична модель Китаю може стати цінним досвідом для України в майбутньому. Україна та Китай розглядають одне одного як важливих стратегічних партнерів і дослідження цього партнерства може надати розуміння потенційного розвитку цих відносин та їх впливу на міжнародну політику. Ця двостороння співпраця має гарні перспективи для зміцнення відносин і підвищення міжнародного авторитету двох країн, адже у теперішньому часі розуміння впливу міжнародних відносин на глобальні відносини є дуже важливим. Варто відзначити, що українсько-китайські двосторонні відносини мають значний вплив на безпеку в регіоні, особливо якщо говорити у контексті повномасштабної війни в Україні. Незважаючи на всі перешкоди, КНР та Україна поступово робили кроки до зміцнення своїх зв’язків, саме тому, вивчення майбутніх перспектив розвитку двосторонніх відносин є дуже важливою темою. Широкомасштабна війна росії проти України докорінно змінила ситуацію в світі, що викликало численні ризики та загрози. Хоч й українсько-китайське співробітництво стрімко розвивалось протягом останніх трьох десятиліть, нейтральна позиція Китаю, яка робить його дружньою щодо країни-агресора, може призвести до заморожування відносин або навіть повного припинення співробітництва між Україною та Китаєм. Аналіз останніх джерел дослідження та публікацій. Заслуговують на увагу наукові доробки, вітчизняних дослідників Атаманчук З. А., Дерід І. О., Жерепа М., Когут А. В., Олійник О. М., Регент Я. О., Шпунтова А. О. Ушкаленко Я. О. та інших. Не дивлячись на велику кількість наукових праць українських дослідників, є досить мало теоретико-методологічних досліджень зі сторони закордонних учених. Мета дослідження. Дослідження особливостей на сучасному етапі та визначення перспектив розвитку відносин в різних сферах між Україною та Китаєм. Завдання дослідження: Визначити напрями українсько-китайської співпраці Ознайомитися з особливістю та специфікою регулювання економічних відносин між Україною та Китаєм Дослідити реалізацію інфраструктурних проектів Китаю на території України Виявити основні досягнення українсько-китайської співпраці від здобуття Україною незалежності Проаналізувати розвиток двосторонніх відносин між Україною та Китаєм після початку повномасштабної війни Спрогнозувати пріоритетні шляхи розвитку співпраці між Україною та Китаєм в майбутньому Об’єкт дослідження. Дослідження розвитку відносин в різних галузях між Україною та Китайською Народною Республікою. Предметом дослідження є стан розвитку українсько-китайських відносин в довоєнний та воєнний період та оцінка перспектив розвитку відносин у майбутньому. Практичне значення дослідження. Ця робота має важливу перспективу на поточний стан та майбутні можливості українсько-китайських відносин. Вона включає в себе широкий спектр знань, які можуть бути корисними для студентів та викладачів, що займаються міжнародними відносинами. Структура і обсяг бакалаврської роботи. Кваліфікаційна робота складається зі вступу, трьох розділів, (6 підрозділів) , висновків та списку використаних джерел. Повний обсяг роботи складає 50 сторінок, з них основний зміст роботи викладено на 47 сторінках. Список використаних джерел налічує 35 позицій на 3 сторінках.
ПОЛІТИКА ІНДІЇ В УМОВАХ ГЛОБАЛІЗАЦІЇ НА РУБЕЖІ XX-XXI сторіччя
Актуальність дослідження. Зовнішня політика належить до принципів і міркувань, які лежать в основі міжнародних відносин країни. Оскільки існує взаємозв'язок між подіями у світі, а також постійна дія та реакція, зовнішня політика кожної країни має формуватися відповідно до нового потоку подій. Вона не може бути запеклою або дотримуватися не менш жорстких правил. Однак варто зазначити, що основні її цілі та принципи, як правило, залишаються незмінними; керівним чинником є забезпечення користі для нації. Індія та Пакистан – унікальні держави з незвичайною історією, які через цілу низку історичних передумов, у тому числі й загального колоніального минулого під егідою Британії, у XXI ст. виступають як повноцінні актори міжнародних відносин, які претендують на лідерство: Пакистан – в ісламському світі, Індія – в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні. Однак, незважаючи на важливу роль, яку обидві країни грають у багатополярному світі, вони вже понад сімдесяти років не можуть вирішити проблему Кашміру. Історія людства безперервно пов'язана з різного роду агресією – громадянськими, світовими війнами, локальними конфліктами, розподілом сфер впливу, не завжди мирним шляхом. Однак, у міру дорослішання міжнародного співтовариства, стає неможливим заперечення того факту, що жодна держави, жоден уряд не в змозі в належній мірі забезпечити світову безпеку. Позиціонуючи себе як одного з лідерів Руху неприєднання, Індія прагнула набирати політичну увагу за допомогою закликів до роззброєння і примирення, зміцнюючи в той же час зв'язки з обома ворогуючими сторонами і порівняно нещодавно звільненими африканськими та азіатськими державами в розрахунку на підвищення міжнародної діяльності великих держав. Індія та Пакистан є національними державами, для яких найважливішим питанням є національна безпека. Кашмір – регіон, який є національним інтересом як Індії, так Пакистану. У світлі сучасних реалій дослідження Індії в системі міжнародних відносин, двосторонніх зв’язків між Індією та Пакистаном є доцільним як з огляду на розвиток двосторонніх відносин з нашою державою, так і з точки зору аналізу досвіду протистояння Індії та Пакистану щодо Кашміру. Стан наукової розробки проблеми. Значний внесок у дослідження особливостей зовнішньої політики та двосторонніх зв’язків між Індією та Пакистаном зробили вітчизняні та іноземні вчені. Особливості зовнішньої політики та двосторонніх зв’язків між Індією та Пакистаном є предметом досліджень, де можна виділити роботи О. Александрова [16], А. Бобровицького [1], Т. Богданової [2], О. Борділовської[3], Г. Вітковскої, Н. Гавриленка [16], П. Ігнатєв [8], А. Гриценка [4], Ю. Кобзар [10], О. Лукаша [12], Т. Мірошниченко [13], В. Орлика [16], С. Пирожкова, Ю. Пахомова, Т. Полещук [14], Л. Ринейська [17], D. Bayley [22], V. Bubna [25], M. Brecher[24], L. Fituni [32], P. Krishnankutty [45], S. Mishra [25], A. Noorani [49], T.Ratna [51], S. Singh [56], M. Siow [58], R.Timothy [16] та ін. Мета дослідження кваліфікаційної роботи – теоретичний і компаративний аналіз місця Індії в системі міжнародних відносин, двосторонніх зв’язків між Індією та Пакистаном. Для досягнення визначеної мети в роботі поставлені наступні завдання: – визначити зовнішньополітичні концепції та політику Індії XXI ст.; – проаналізувати регіональний аспект та інтеграційні процеси в політиці Індії; – розкрити вплив глобалізації на зовнішню політику Індії та Пакистану; – висвітлити історію конфлікту Кашмірського питання; – дослідити особливості участі США та КНР у конфлікті та їх роль; – виявити можливі шляхи та механізми мирного врегулювання індо-пакистанського конфлікту; – проаналізувати особливості зовнішньої політики Індії у відношенні до Пакистану; – дослідити особливості зовнішньої політики Пакистану у відношенні до Індії; – виявити сучасний стан взаємовідносин Індії та Пакистану; – проаналізувати ставлення Індії та Пакистану до агресії рф та до України. Об'єктом кваліфікаційної роботи є міжнародні відносини та двосторонні зв’язки між Індією та Пакистаном. Предметом роботи є міжнародно-політичні особливості двосторонніх зв’язків між Індією та Пакистаном. Методологічною основою роботи є наукові методи, які базуються на вимогах об'єктивного і докладного аналізу міжнародно-правових питань щодо двосторонніх зв’язків між Індією та Пакистаном. В основу методології дослідження покладено весь комплекс загальнонаукових і спеціальних методів дослідження, які застосовуються в міжнародних відносинах. Методи вивчення і аналізу наукової літератури, формально-логічний, системного підходу, історико-правовий були використані при вивченні Кашмірського конфлікту, зовнішньополітичної концепції та політики Індії та Пакистану у ХХ та XXI ст.; системно-функціональний, структурно-функціональний методи – для аналізу участі США та КНР у конфлікті та шляхів та механізмів мирного врегулювання індо-пакистанського конфлікту; порівняльно-правовий (компаративний) метод – для проведення дослідження взаємовідносин між Індією та Пакистаном та ін. Практичне значення одержаних результатів заключається в тому, що сформульовані в ній положення і висновки у своїй сукупності дають певну цілісну картину про міжнародні відносини та двосторонні зв’язки між Індією та Пакистаном. Структура і обсяг курсової роботи. Робота складається із вступу, трьох розділів, десять підрозділів, висновків та списку використаних джерел із найменувань(70 позицій). Загальний обсяг роботи становить 65 сторінок .
ОСОБЛИВОСТІ УКЛАДАННЯ БУДАПЕШТСЬКОГО МЕМОРАНДУМУ
Багатосторонні колективні гарантії є досить поширеними військово-політичними явищами в історичній еволюції міжнародних відносин та є її політико-правовими вимірами. Юридично такі гарантії є особливою невід'ємною частиною міжнародного права і можуть бути представлені як міжнародно-правові акти, такі як договори, пакти, меморандуми або додаткові протоколи до міжнародних угод. Вони включають гарантії, запевнення або поручительство (зовнішня безпека та політичне заступництво) окремих груп держав по відношенню до інших суб'єктів міжнародних відносин (держав, державні об'єднання, нації, міжнародні організації та інші), згідно з певним порядком дій, що забезпечує дотримання встановлених прав або статусу будь-якої держави (групи держав), міжнародних зобов'язань або збереження певної умови (характер) міжнародних відносин. Предметом багатосторонніх гарантій є переважно збереження нейтралітету держави, суверенітету управління, цілісності території та інші (конкретно передбачені) гарантії безпеки. Найпоширеніший вид забезпечення багатосторонньої гарантованої безпеки в сучасному світі є укладання багатосторонніх договорів, які гарантують, що донори заявляють про свою готовність бути частиною гарантій прав, статусу чи безпеки міжнародних відносин учасників, встановлені відповідним міжнародно-правовим актом. Еквівалентні приклади таких угод – Договір про Антарктику (1959), Договір про космос (1967), Договір про нерозповсюдження ядерної зброї (набув чинності в 1970 р.), Будапештський меморандум (1994), Дейтонська угода (1995) Договір про заборону ядерних випробувань (1996), Мінська угода (2014) тощо. Угоди, що поєднують як військово-політичні гарантії, так і запобігання екологічним втратам людства формують окремий кластер міжнародних багатосторонніх гарантій. Посилення політичної напруженості на міжнародній арені у зв'язку з кризовими явищами в Україні є предметом аналізу політологів, економістів, юристів. Для широкого аналізу необхідно звернутися до укладеного між росією, США, Великобританією, Україною 5 грудня 1994 року в Будапешті меморандуму про гарантії безпеки через приєднання України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (далі – Будапештський меморандум), який і стане об’єктом нашого дослідження. Ступінь розробки проблеми. Питання й проблематика Будапештського меморандуму як об’єкта політологічного аналізу відображено в працях українських й зарубіжних науковців, зокрема у працях Акімова [1], Антонова[3], Біляка [4], Ващенка [6], Гай-Нижника [7], Гнилицької [8], Гуріна [9], Дідича [10], Кельмана [12], Коростиняк [12], Князєвої [13] Костенка [14], Литвиненка[15], Магомедова[16], Параниці[17], Пашкова[18] Погорєлової [19] Прийдуна [20] Святун [21] Стешенка [22], Belkin, Iurinets, Golovko, Golubeva, Pyvovar [25], Bolton, Minor [26], Ernest Petrič, Vatovec [28], Frantsuz[29], Hamidi[30], Ivzhenko[31], Lippai [33], Mian[34], Minicozzi-Wheeland[36], Pryce [37], Umland[45], Vicente[47], Yang[48] Yost [49] та ін. Однак у своїх працях науковці й методисти не вбачають предметом дослідження особливості укладання Будапештського меморандуму Порушені тематичні проблеми є актуальними, позаяк Україна перебуває в умовах війни. Необхідність виокремити саме цю тему для проведення дослідження зумовлена наявністю історичних та інформаційних прогалин. Мета дослідження – охарактеризувати особливості укладання Будапештського меморандуму. Об’єктом політологічного аналізу є Будапештський меморандум. Предмет дослідження – зміст та результати підписаного документу. Досягнення поставленої мети передбачає необхідність розв’язання таких завдань: описати зміст, передумови укладення та загальний історичний контекст прийняття документа; охарактеризувати правовий режим документа та його місце в системі інших документів; установити роль персоналій, які брали учать у розробці документа; надати характеристику загальній політичній ситуації в Україні та констатувати відсутність гарантій та умов захисту окреслити проблематику України як без”ядерної держави; описати переоцінку медійних бачень. Для реалізації основних завдань наукової роботи було обрано такі методи дослідження: загальнонауковий діалектичний метод та метод аналізу дозволили дескрибувати рівень вивчення проблеми. системно-структурний метод поглибив понятійний апарат дослідження. Джерельну базу дослідження становить сукупність науково-практичної літератури з теми. Теоретичне значення наукової роботи полягає в тому, що в ній з’ясовано суть, передумови й наслідки укладення Будапештського меморандуму. Практичне значення дослідження. Його результати можуть бути використані в процесі аналізу політико-парових підстав безпеки України. Запропоноване дослідження сприятиме поглибленому вивченню важливостей міжнародних договорів Структура дослідження. Робота складається зі вступу, двох розділів, загальних висновків, списку використаної літератури. Загальний обсяг роботи складає 56 сторінок.
Позиція G7 щодо російсько-українського конфлікту
Актуальність дослідження. Повномасштабне російське вторгнення, неодмінно матиме глобальні наслідки на політичну ситуацію в світі в майбутньому. Вже зараз Україна своїм героїчним протистоянням російській агресії впливає на регіональні та світові процеси. Україна стала ключовим фактором у формуванні геополітичних змін у першій половині XXI століття. Після Другої світової війни демократичні країни світу ще ніколи не були настільки об’єднаними, як зараз, коли український народ відстоює себе та всю західну цивілізацію від російської агресії. Російське вторгнення в Україну призвело не лише до єдності демократичних держав у наданні всебічної підтримки Україні у її справедливій боротьбі проти російської агресії, а й покращило сприйняття країн G7. Загалом, повномасштабна агресія Росії проти України 24 лютого 2022 року призвела до надзвичайної міжнародної підтримки України та значного тиску на Росію, сприяла утвердженню демократичного світу навколо мети перемоги українського народу у його героїчній боротьбі проти російських окупантів. Про це свідчить активна військова, фінансова, гуманітарна допомога Україні країнами-членами G7. Саме країни-учасниці G7 зробили найбільший внесок у здобуття Україною успіхів на фронті. З початком повномасштабного російського вторгнення, Україна із військовою допомогою від країн “великої сімки” стала третім найбільшим імпортером зброї у 2022 році (після Катару та Індії) і 14-м найбільшим імпортером за період з 2018 по 2022 рік. Також слід зазначити, що навіть у країнах-союзниках, де уряди підтримують Україну у її опорі російській агресії, в тому числі в країнах G7, існують опозиційні політичні сили, що виступають на проросійських позиціях. Вони виступають проти надання військової допомоги Україні та підтримують швидке і компромісне завершення війни, навіть за рахунок втрати Україною своїх територій. Ці сили отримують значну підтримку з боку виборців, що є так само небезпечним, як і сама агресія. Війна супроводжується постійним інформаційно-пропагандистським супроводом, який ґрунтується на вивченні вразливих точок суспільної думки у країнах-союзниках України. Питанням, пов'язаним із дослідженням позиції G7 щодо російсько-українського конфлікту, присвятили свої праці багато науковців. Зокрема, низка вчених, таких як Н. Бейн [49] і Дж. Кіртон [68], досліджують проблему глобального лідерства країн-лідерів у сучасних міжнародних економічних відносинах, його ролі, умов та чинників. Питання, пов’язані безпосередньо з процесами, що відбуваються у країнах G7, які впливають на їх позицію щодо російсько-українського конфлікту, вивчають такі дослідники як М. Бергман [51], Т. Бунде [52], С. Віднянський і А. Мартинов [10], Р. Гончаренко [11], А. Грубінко [12], Б. Дяченко і Д. Стець [16], А. Лойшин [28], В. Орлик, І. Тихоненко [37], С. Толстов і М. Фесенко [38], Т. Хірано [42] і ін. Проте у вітчизняній дослідницькій літературі досі залишається недостатньо дослідженими особливості позиції G7 щодо російсько-українського конфлікту. Цим обумовлена актуальність даної бакалаврської роботи. Мета дослідження полягає в аналізі особливостей позиції G7 щодо російсько-українського конфлікту. Для досягнення поставленої мети необхідно виконати наступні завдання: - висвітлення значення G7; - огляд історії відносин G7 з Україною; - розгляд позиції G7 стосовно засобів ведення війни РФ; - висвітлення санкційної політики G7; - аналіз особливостей підтримки України з боку G7, зокрема Сполучених Штатів Америки, Великої Британії, Німеччини, Франції, Італії, Канади, Японії. Об'єктом дослідження позиція G7 щодо російсько-українського конфлікту. Предметом дослідження є особливості позиції G7 щодо російсько-українського конфлікту. Методика дослідження включає застосування наступних методів: дослідження джерел і літератури, дискурсивного аналізу, аналізу та синтезу, дескриптивного, порівняльного. Практичне значення. Результати даного наукового можуть бути використані у науковій, викладацькій, дипломатичній сферах. Структура роботи визначена її метою та завданнями. Робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків та списку використаних джерел і літератури. Загальний обсяг роботи становить 71 сторінку, список використаних джерел і літератури налічує 81 найменування.
Роль та місце Іспанії в сучасних міжнародних відносинах
Актуальність теми дослідження. Іспанія, доволі видатна європейська держава, яка відіграє суттєву роль та значення у міжнародних відносинах. Було показано, що саме національна безпека і є одним із основним зовнішньо-політичних пріоритетів іспанської держави. Це включає в себе: членство в НАТО, що є ключовим для міжнародного миру та безпеки; посилення військової обороноздатності країн та військово-технічне міжнародне співробітництво між країнами. Та звичайно ж, це включає в себе і боротьбу з всіма видами тероризму та їх угрупувань. Під час дослідження даної теми, можемо помітити як світова ситуація починає досить стрімко змінюватись. Звичайно ж перед іспанською дипломатією стоять доволі складні завдання та виклики у майбутньому. Також актуальністю даної теми є те, що Іспанія має досить багату власну культурну спадщину, саме це впливає на світові культури та мистецтво. Розуміння культурного впливу у міжнародному плані є суттєвим та важливим для аналізу міжнародних відносин в культурному плані. Розглядаючи дану тему зі сторони геополітичного значення, можемо зрозуміти що ця тема дипломної роботи є актуальною через те, що Іспанія розташована на перехресті Європи та Африки і саме через це Іспанія має доволі стратегічне геополітичне розташування, що значно впливає на дипломатичні та торговельні шляхи. ЇЇ відносини з країнами Латинської Америки та Сполученими Штатами й іншими великими державами є важливими для розуміння міжнародних відносин та огляду взаємодії між ними. Тобто, можливо розглянути це в такому контексті, що розуміння зовнішньої політики Іспанії є ключовим для розуміння впливу даної країни на глобальні справи, а також участі в міжнародних організаціях. При виборі бакалаврської роботи було зосереджено на ролі Іспанії в сучасній світовій політиці, участь даної країни в різних міжнародних організаціях та їх діяльність; та окреслено позицію Іспанії щодо російсько-української війни. Також цікавим є вивчення та аналіз досвіду покрокового приєднання Іспанії до основних міжрегіональних організацій, таких як: НАТО, ООН, ЄС, МФВ, СОТ, ОЕСР та ЮНВТО. Метою даного дослідження є розгляд ролі Іспанії, безпосередньо, в сучасних міжнародних відносинах та визначення особливостей й нюансів її розвитку у відносинах до ЄС і НАТО та участь в даних організаціях, його вплив на різноманітні міждержавні процеси та особливості розвитку Іспанії в контексті розгляду іспансько-українського співробітництва. Завдання дипломної роботи: Дослідити стан дослідження даної теми вітчизняними та закордонними дослідниками Зробити аналіз та дослідити особливості геополітичної ролі Іспанії Детально розглянути участь Іспанії в різних міжнародних організаціях Охарактеризувати Європейський Союз та участь Іспанії в ньому. Визначити вплив Іспанії на різні інтеграційні процеси в Латинській Америці Висвітлити іспансько-українську діяльність та надання допомоги Україні під час російського вторгнення Об’єкт бакалаврської роботи – Іспанія як член міжнародних організацій, предмет – роль Іспанії у міжнародних відносинах та світовій політиці в сучасному етапі Предметом дослідження є світова роль та місце Іспанії у сучасній міжнародній політиці. Структура дипломної роботи. Робота складається зі вступу, 4 розділів, 10 підрозділів, висновків та списку використаних джерел та літератури. Загальний обсяг роботи – 58 сторінок. Дану тему дипломної роботи розглядали та досліджували в різних працях та книгах, а саме політику національної безпеки, міжнародні зовнішньо-політичні відносини Іспанії з іншими країнами, дипломатію Іспанії та оборонну політику розглядають в роботах таких іспанських дослідників як: Х. М. Мунтала, Р. Гіллеспі, Ф. Родріго, Джеймс В. Кортада, Д. Сторі, Р. Х. Кастро, Л. А. Сінтес, С. дель Кампо та інші
НЕЙТРАЛІТЕТ І ПОЗАБЛОКОВІСТЬ В СУЧАСНОМУ СВІТІ: ІСТОРИЧНИЙ ДОСВІД І СУЧАСНІСТЬ
Проблема політики нейтралітету та позаблоковості в сучасному світі набула особливої актуальності в умовах зростання напруженості у міжнародних відносинах та загострення геополітичного протистояння між провідними світовими акторами. Невизначеність майбутнього світового порядку, загроза ескалації конфліктів та посилення тенденцій до регіоналізації світової економіки ставлять перед державами непростий вибір – залишатися поза військовими блоками чи шукати захисту в союзах. Актуальність дослідження даної теми зумовлена кількома ключовими чинниками. По-перше, досвід нейтральних та позаблокових держав у минулому заслуговує на ретельний аналіз, адже він може слугувати цінним орієнтиром для формування політики в сучасних реаліях. Історія знає чимало прикладів, коли країни, які дотримувалися нейтралітету, зуміли зберегти свою незалежність та уникнути втягування у руйнівні конфлікти. Так, під час Першої та Другої світових воєн, Швейцарія та Швеція зберігали нейтралітет, що дозволило їм не лише вберегти свої території від руйнувань, але й стати важливими дипломатичними майданчиками та центрами гуманітарної допомоги. Водночас, досвід "холодної війни" показав, що навіть в умовах глобального протистояння наддержав, нейтральні та позаблокові країни, такі як Фінляндія, Австрія та Югославія, змогли проводити відносно незалежну політику та підтримувати конструктивні відносини з різними таборами. Ретельний аналіз цього історичного досвіду може дати цінні уроки для сучасних держав, які стоять перед вибором свого зовнішньополітичного курсу. По-друге, нинішній світовий порядок перебуває у стані трансформації, що вимагає переосмислення ролі та місця нейтралітету та позаблоковості в міжнародних відносинах. Крах біполярної системи часів "холодної війни" та утвердження США як єдиної наддержави на початку XXI століття змінилися тенденціями до формування багатополярного світу, в якому зростає вплив таких країн, як Китай, Росія, Індія, Бразилія. Ця трансформація супроводжується загостренням геополітичної конкуренції, посиленням регіональних конфліктів та зростанням взаємної недовіри між державами. В таких умовах нейтралітет та позаблоковість можуть розглядатися як альтернативні стратегії забезпечення національної безпеки та збереження стратегічної автономії в мінливому глобальному середовищі. Водночас, ефективність цих стратегій в нових реаліях потребує ґрунтовного переосмислення з урахуванням сучасних викликів та загроз. По-третє, для багатьох держав вибір між нейтралітетом та інтеграцією до військових блоків є надзвичайно важливим питанням національної безпеки та суверенітету. В умовах зростання напруженості у відносинах між великими державами та посилення тиску на менші країни, проблема забезпечення територіальної цілісності, політичної незалежності та економічної стабільності набуває особливої гостроти. Приєднання до військових блоків, таких як НАТО чи ОДКБ, може розглядатися як спосіб отримання гарантій безпеки та захисту від зовнішніх загроз. Однак, така інтеграція часто пов'язана зі значними політичними та економічними витратами, обмеженням свободи дій на міжнародній арені та ризиком втягування у конфлікти, які не відповідають національним інтересам. З іншого боку, нейтралітет та позаблоковість теоретично дозволяють країнам зберігати свободу маневру, уникати конфронтації з іншими державами та концентруватися на власному розвитку. Однак, в сучасному взаємозалежному світі абсолютний нейтралітет є практично недосяжним, а позаблокові країни можуть стикатися з проблемами у відносинах з сусідами та опинятися в "сірій зоні" невизначеності. Відтак, вибір зовнішньополітичної стратегії вимагає ретельного аналізу всіх "за" і "проти", врахування довгострокових національних інтересів та побудови ефективної системи регіональної та міжнародної співпраці. Згідно з даними Стокгольмського інституту досліджень проблем миру (SIPRI), у 2022 році світові витрати на озброєння сягнули рекордних $2,24 трильйона, що становить 2,2% світового ВВП. Водночас, за оцінками ООН, близько 811 мільйонів людей у світі страждають від голоду та недоїдання. Ці цифри яскраво ілюструють необхідність пошуку альтернативних шляхів розвитку міжнародних відносин, де нейтралітет та позаблоковість могли б відігравати стабілізуючу роль. Крім того, в умовах глобальних викликів, таких як зміна клімату, пандемії, тероризм, нейтралітет та позаблоковість можуть сприяти зміцненню міжнародної солідарності та співпраці. Нейтральні країни часто виступають посередниками у врегулюванні конфліктів, надають майданчики для переговорів та сприяють зміцненню довіри між сторонами. Вони також активно беруть участь у миротворчих операціях під егідою ООН та інших міжнародних організацій. Позаблокові держави, у своєму разі, можуть змінити важливу роль у формуванні інклюзивної та ефективної системи глобального управління, яка враховувала інтереси всіх країн та регіонів світу. Таким чином, проблема нейтралітету та позаблоковості в сучасному світі є надзвичайно актуальною та багатоаспектною. Вона вимагає обґрунтованого наукового аналізу, широкої суспільної дискусії та виваженого політичного підходу. Лише на основі врахування історичного досвіду, сучасних реалій довгострокових перспектив розвитку міжнародної системи можна виробити ефективні стратегії забезпечення національної безпеки та реалізації національних інтересів в умовах глобальних трансформацій. Метою дослідження є комплексний аналіз історичного досвіду нейтральних та позаблокових держав, а також визначення місця та ролі політики нейтралітету та позаблоковості в сучасних міжнародних відносинах. Для досягнення поставленої мети необхідно виконати такі завдання: Описати поняття нейтралітету та позаблоковості: історична ґенеза та сучасне трактування; Проаналізувати нейтралітет і позаблоковість у контексті теорій міжнародних відносин та правового регулювання; Дослідити історичну еволюцію та сучасні виклики нейтралітету і позаблоковості; Проаналізувати позаблоковість як зовнішньополітичну стратегію держав та оцінити можливі сценарії для України. Об'єктом дослідження є політика нейтралітету та позаблоковості як явище в системі міжнародних відносин. Предметом дослідження є історичний досвід, сучасний стан та перспективи розвитку політики нейтралітету та позаблоковості в міжнародних відносинах. Хронологічні рамки дослідження охоплюють період від зародження концепцій нейтралітету та позаблоковості в ХІХ столітті до сьогодення, з особливим акцентом на сучасних викликах та тенденціях. Географічні рамки дослідження не обмежуються окремими регіонами, оскільки явище нейтралітету та позаблоковості має глобальний вимір та практикується державами на різних континентах. Практичне значення дослідження полягає в тому, що його результати можуть бути використані для формування зовнішньополітичного курсу держав, які прагнуть зберегти нейтралітет або позаблоковий статус, а також для розробки рекомендацій щодо підвищення ролі нейтральних та позаблокових країн у врегулюванні міжнародних конфліктів та зміцненні миру й безпеки. Структура роботи: вступ, три розділи, висновки, список використаних джерел (92 найменувань), додатки. Загальний обсяг роботи становить близько 70 сторінок основного тексту.