«Інформаційний тероризм як загроза міжнародній безпеці»
У сучасному світі, де інформаційні технології стали невід'ємною частиною повсякденного життя, питання безпеки набуває нових вимірів, а загроза інформаційного тероризму виходить далеко за межі традиційних понять військового або політичного конфлікту. Інформаційний тероризм — це явище, що полягає у свідомому використанні цифрових засобів масової інформації для впливу на свідомість людей, залякування населення, створення атмосфери хаосу та дестабілізації державних інституцій. Особливості цього явища полягають у високій швидкості поширення інформації, можливості масштабного впливу через глобальні мережі та використанні сучасних технологій, таких як штучний інтелект, deepfake, алгоритми аналізу даних та бот-мережі. Проблема інформаційного тероризму є надзвичайно актуальною для міжнародної безпеки, оскільки вона безпосередньо впливає на політичну стабільність, економічний розвиток і соціальну згуртованість суспільств у багатьох країнах. Актуальність теми. Актуальність дослідження зумовлене тим, що інформаційний тероризм став невід’ємною складовою міжнародних конфліктів і гібридних стратегій. Його масштаби зростають разом із розвитком соціальних мереж, штучного інтелекту та цифрових платформ. Інформаційні атаки здатні впливати на виборчі процеси, стратегічні рішення, міжнародну підтримку, економічну стабільність та соціальну згуртованість. Україна переживає ці процеси у найбільш концентрованій формі, що робить аналіз інформаційного тероризму критично важливим для формування національної та міжнародної політики безпеки. У сучасних умовах, коли цифровий простір стає основною ареноюдляпроведенняконфліктів,країнизмушеніпристосовуватисвоїстратегії безпеки до нових викликів, що породжуються інформаційними атаками. Глобальний характер таких загроз вимагає не лише національних заходів, але й активної міжнародної співпраці, створення спільних стандартів, нормативних актів та технологічних рішень, здатних запобігти поширенню дезінформації та 3 маніпулятивних наративів. Дослідження теми "Інформаційний тероризм як загроза міжнародній безпеці" є надзвичайно важливим з огляду на стрімкий розвиток цифрових технологій, збільшення кількості транскордонних кібернападів та дестабілізуючого впливу дезінформаційних кампаній. Мета магістерської роботи полягає у всебічному аналізі сучасних методів інформаційного тероризму, оцінці його впливу на глобальну стабільність та розробці рекомендацій щодо вдосконалення національних і міжнародних механізмів протидії. Мета роботи передбачає розв’язання таких дослідницьких завдань:  Вивчити технологічні, психологічні та організаційні інструменти, що використовуються для здійснення інформаційного тероризму.  Проаналізувати, як інформаційний тероризм впливає на політичну стабільність, економіку та соціальну згуртованість держав.  Визначити, яким чином маніпулятивні інформаційні кампанії можуть спричиняти дестабілізацію та створювати передумови для конфліктів.  Дослідити підходи різних країн і міжнародних організацій до протидії інформаційним загрозам.  Запропонувати практичні рекомендації щодо удосконалення систем кібербезпеки та протидії дезінформації на національному та міжнародному рівнях.  Проаналізувати, як інформаційні технології впливають на формування суспільної думки та змінюють політичний ландшафт. Об’єктом дослідження виступає явище інформаційного тероризму в цілому, тобто його як комплексну форму загроз, що виникає в цифровій епосі та має значний вплив на міжнародну безпеку, політичну стабільність, економіку та соціальну згуртованість. Це явище охоплює використання сучасних технологій, засобів масової інформації, кіберзасобів, психологічних методів впливу, а також організаційних структур, що здійснюють дезінформаційні кампанії, маніпуляції та інші форми інформаційних атак. 4 Предметом дослідження є конкретні механізми, методи та засоби, які застосовуються для здійснення інформаційного тероризму, а також правові, технічні та організаційні підходи до його протидії. Тут розглядаються, зокрема, такі аспекти: як інформаційні терористи формують та поширюють маніпулятивні наративи; як державні та недержавні інститути виявляють і нейтралізують ці загрози; які міжнародні правові інструменти та технологічні рішення впроваджуються для забезпечення інформаційної безпеки; і як вплив інформаційного тероризму відображається на глобальній безпеці. Теоретичне значення роботи. Дослідження інформаційного тероризму як загрози міжнародній безпеці має значний теоретичний внесок. По-перше, робота сприяє розвитку сучасної концепції безпеки в умовах цифрової епохи, розширюючи традиційні підходи до розуміння загроз за рахунок інтеграції елементів кібербезпеки, психології та інформаційних технологій. По-друге, вона дозволяє сформувати міждисциплінарну методологію аналізу інформаційних атак, що об’єднує дані з різних галузей знань та надає можливість точніше визначати механізми поширення дезінформації і маніпуляції суспільною думкою. По-третє, дослідження ідентифікує ключові чинники, які впливають на ефективність інформаційного тероризму, та описує їх взаємодію, що допомагає сформувати базу для подальших теоретичних розробок у галузі міжнародної безпеки та протидії цифровим загрозам. Таким чином, робота збагачує наукову літературу, пропонуючи нові концептуальні підходи до вивчення інформаційних загроз і дає змогу розробляти більш гнучкі та адаптивні моделі реагування на сучасні виклики. Практичне значення роботи. Завдяки детальному розгляду механізмів поширення дезінформації та інформаційних атак, пропонуються інноваційні підходи до моніторингу цифрового простору, що сприятиме швидкому реагуванню на кіберзагрози. Практичні висновки можуть бути використані законодавцями для формування нормативно-правових актів, спрямованих на регулювання інформаційного простору і протидію маніпуляціям.
ОПП Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії (2025)
Авторське право (c) 2026 Історичний факультет
«Підходи Німеччини і Франції щодо розвитку політики ЄС у сфері безпеки і оборони»
Актуальність теми дослідження. Європейський Союз переживає період глибокої трансформації у сфері безпеки та оборони. Російська агресія проти України у 2022 році, зміни у трансатлантичних відносинах після 2024 року та внутрішні політичні процеси в державах‑членах поставили питання про здатність ЄС діяти самостійно у кризових ситуаціях. Це створює потребу у зміцненні власних оборонних спроможностей та виробленні стратегічної культури, яка б поєднувала інтереси різних країн. Франція та Німеччина традиційно виступають головними рушіями європейської інтеграції. Їхня співпраця у сфері безпеки формує основу Спільної політики безпеки та оборони (CSDP). Водночас сучасні виклики–війна в Україні, конкуренція нових центрів сили, дискусії щодо стратегічної автономії– змінюють баланс між Парижем і Берліном. Аналіз цієї динаміки дозволяє зрозуміти, наскільки франко‑німецький тандем здатний залишатися ядром європейської безпекової архітектури. Таке розуміння відкриває простір для практично-орієнтованих висновків для України, як-от роздільне баченя щодо членства нашої держави у ЄС та НАТО, прохолодне ставлення до розвитку україно-американського вектору, сприйняття війни в Україні як шансу для оборонної промисловості ЄС на зміну усталеної конфігурації глобального ринку озброєнь, тобто ситуації win-win. Об’єкт дослідження– спільна безпекова та оборонна політика Європейського Союзу. Предмет дослідження– позиції та підходи Франції та Федеративної Республіки Німеччина щодо розвитку спільної безпекової політики ЄС. Мета дослідження– здійснити порівняльний аналіз позицій Франції та ФРН у сфері безпеки та оборони, визначити механізми їхнього впливу на формування CSDP та окреслити перспективи подальшої співпраці. Завдання: 7 розкрити концептуальні основи та нормативно‑правові засади спільної безпекової та оборонної політики ЄС; проаналізувати інституційні механізмиреалізації CSDP4 визначити особливості підходу Німеччини до розвитку спільної політики безпеки; охарактеризувати французьке бачення європейської оборонної інтеграції; порівняти позиції Франції та ФРН, виявивши спільні та відмінні риси; сформулювати перспективи поглиблення співробітництва та його значення для України. франко‑німецького Методологія дослідження. Застосовано системний підхід, що дозволяє розглядати політику безпеки ЄС як комплекс взаємопов’язаних елементів; історичний метод для реконструкції еволюції франко‑німецького співробітництва; порівняльний метод для аналізу відмінностей у позиціях двох держав. Серед спеціальних методів використано контент‑аналіз офіційних документів ЄС, інституційний аналіз механізмів CSDP, а також аналіз сучасних аналітичних звітів і наукових публікацій. Джерельну базу складаютьнормативно‑правовіактиЄС,документиЄвропейськоїрадитаРади ЄС, матеріали Європейського парламенту, офіційні заяви урядів Франції та Німеччини, аналітичні звіти провідних дослідницьких центрів (SWP, IFRI, ECFR), а також праці українських і зарубіжних авторів. У процесі роботи було використано Copilot (Microsoft) як мульти‑лінгвальний алгоритмічний інструмент підтримки дослідження. Його функціонал застосовувався для пошуку та систематизації джерел, перекладу матеріалів з англійської, французької та німецької мов, критичного аналізу різних інтерпретацій та технічного редагування тексту. Усі матеріали були верифіковані автором, здійснено перевірку достовірності джерел, коректність перекладу та інтерпретацію результатів. Імплементація алгоритмічних ефектів підпорядкована авторській дослідницькій логіці та когнітивному контролю. 8 Ступінь дослідженості проблеми. Європейська безпекова інтеграція та франко‑німецьке співробітництво висвітлені у працяхширокого кола українських політологів, у тому числі: І. Яковюк (2003, 2017) [130; 131] і Р. Орловський (2017) [127], В. Говоруха (2021) [119], І. Грицяк (2020) [120], Г. Немиря (2022) [123], Л. Прокопенко (2021) [125], О. Рудік (2021) [126], В. Стрельцов (2021) [127], О. Трагнюк (2022) [128], І. Шумляєва (2021) [129]. Серед зарубіжних авторів вагомим є доробок C. Beaucillon (2023) [7], F. Bicchi та C. Carta (2012) [8], S. Biscop (2012) [9], L. Chappell (2009) [11], D. Göler (2021) [70], Y. Rykers (2019) [94], N. Tocci (2017) [107], D. Deschaux‑Dutard (2025) [28], T. Młynarski (2024) [81]. Праці наведених авторів склали джерельну базу даного дослідження. Попри значну кількість публікаці, на початковому рівні перебуває наукове осмислення найновіших геополітичних процесів 2024–2025 років і ролі франко‑німецького співробітництва у їх перебгу саме як закономірного розвитку, магістральних напрямів цього всеосяжного партнерства, спрямованого саме на безпекову і оборонну політику Європейсього Союзу. Дослідження цих процесів як актуальної, але усталененої політичної традиції визначає новизну даної роботи. Відтак, наукова новизна полягає укомплексному аналізі трансформації інтересів та позицій Франції та ФРН щодо розвитку спільної безпекової політики ЄС в умовах нових геополітичних реалій. Вперше досліджено вплив змін у трансатлантичних відносинах та внутрішньополітичних процесів у європейських країнах на франко‑німецьке співробітництво у сфері безпеки та оборони. Практичне значення отриманих результатів полягає у можливості їх використання для прогнозування розвитку безпекової політики ЄС, вироблення рекомендацій щодо оптимізації співпраці України з ЄС у сфері безпеки та оборони, а також для підготовки аналітичних матеріалів у сфері міжнародних відносин та безпекових студій. 9 Структура роботи обумовлена метою та завданнями дослідження і складається зі вступу, трьох розділів, висновків та списку використаних джерел.
Енергетична дипломатія є одним із ключових інструментів забезпечення національної безпеки та розвитку держави, особливо в умовах сучасних геополітичних викликів. Вона відіграє стратегічну роль у формуванні зовнішньополітичного курсу країни, сприяючи не лише економічному зростанню, а й зміцненню міжнародних позицій. Завдяки ефективній енергетичній дипломатії держава може не лише гарантувати стабільне постачання енергоресурсів, але й формувати нові партнерські зв'язки, брати участь у міжнародних енергетичних ініціативах та зменшувати залежність від монопольних постачальників. Україна, як країна з вигідним географічним положенням, багатими енергетичними ресурсами та потужним транзитним потенціалом, відіграє важливу роль у функціонуванні енергетичної системи Європи. Вона виступає не лише споживачем, а й активним учасником регіонального енергетичного ринку, що дозволяє впливати на стратегічні рішення у сфері енергетичної безпеки. Завдяки своїм природним ресурсам та розвиненій інфраструктурі, Україна може виступати ключовим гравцем у процесах диверсифікації енергопостачання, зменшуючи ризики залежності від окремих постачальників та сприяючи стабільності енергетичного сектора. Актуальність дослідження. Сьогодні енергетична дипломатія виступає не лише засобом забезпечення стабільності поставок енергоносіїв, але й інструментом впливу на міжнародні відносини та інтеграції до європейського простору. Розвиток цієї сфери стає критично важливим в умовах глобальних змін та трансформацій, коли країни змушені адаптувати свої енергетичні стратегії до нових реалій. Україна активно працює над адаптацією своєї політики до європейських стандартів, інтегруючись у загальноєвропейський енергетичний ринок та беручи участь у спільних проєктах з енергетичної безпеки. 4 Особливої актуальності ця тема набуває в умовах війни, коли Україна одночасно вирішує завдання відновлення зруйнованої інфраструктури та формування нових механізмів міжнародної співпраці в енергетичному секторі. Військові дії суттєво вплинули на енергетичну безпеку країни, спричинивши руйнування об'єктів критичної інфраструктури, що потребує оперативного відновлення та модернізації. Саме в цей час стратегічне партнерство з міжнародними організаціями та країнами-партнерами дозволяє Україні отримувати необхідні ресурси та технологічну допомогу для подолання кризи. Отже, енергетична дипломатія є потужним інструментом зовнішньої політики України, спрямованим на зміцнення національної безпеки, економічного розвитку та інтеграції в європейське та світове енергетичне співтовариство. Вона дозволяє розширювати міжнародну співпрацю, залучати інвестиції та технології, а також формувати нові механізми стабільного та безпечного постачання енергоресурсів. Враховуючи сучасні виклики, стратегічне управління енергетичною дипломатією стає одним із ключових пріоритетів державної політики, що сприятиме посиленню позицій України на міжнародній арені та забезпеченню стійкого розвитку в майбутньому. Енергетична дипломатія України залишається малодослідженою темою, особливо з урахуванням сучасних реалій. Науковці, такі як О. Гончарук, Ю. Єрмоленко піднімали окремі аспекти енергетичної безпеки та зовнішньої політики України, але комплексне дослідження, яке враховує постконфліктну реконструкцію та інтеграційні процеси, є рідкістю. Наприклад, у роботах О. Гончарука висвітлено стратегічне значення газотранспортної системи України для Європи [11]. Ю. Єрмоленко у своїх статтях аналізує питання енергетичної безпеки як інструменту міжнародного впливу [20]. Об'єкт дослідження– енергетична дипломатія України як частина її зовнішньої політики. Предмет дослідження– механізми, інструменти та стратегічні підходи енергетичної дипломатії України в умовах інтеграції до європейського енергетичного простору. 5 Метою роботи є всебічний аналіз енергетичної дипломатії України з акцентом на її ролі у формуванні енергетичної системи Європи, а також вироблення рекомендацій для зміцнення її позицій на міжнародній арені. Завдання дослідження: 1. Визначити поняття та сутність енергетичної дипломатії . 2. Описати основні суб'єкти енергетичної дипломатії. 3. Охарактеризувати міжнародно-правові основи енергетичних відносин. 4. Дослідити стратегічні напрямки енергетичної політики України. 5. Проаналізувати роль енергетичної дипломатії України у процесі постконфліктної відбудови та її впливу на функціонування енергетичної системи Центральної та Східної Європи, зокрема у контексті взаємодії з Німеччиною та Польщею. Методи дослідження. У процесі дослідження використано комплексний підхід, що включає методи порівняльного аналізу, системного аналізу, статистичного моделювання та прогнозування. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному підході до вивченняенергетичноїдипломатіїУкраїни,щорозглядаєтьсянелишеякелемент енергетичної безпеки, а як ключовий механізм зовнішньополітичної стратегії держави. Особливу увагу приділено визначенню ключових стратегічних партнерів у сфері енергетичної безпеки, зокрема ролі Німеччини та Польщі у стабілізації енергетичної системи Центральної та Східної Європи. Дослідження актуалізує механізми інтеграції України до європейського енергетичного ринку через гармонізацію національних енергетичних стандартів із європейськими нормами, що є визначальним фактором розширення співпраці з ЄС. Теоретична значущість дослідження полягає у розширенні наукових підходів до аналізу енергетичної дипломатії, доповнюючи існуючі теоретичні напрацювання новими концепціями, що враховують виклики глобальних кризових процесів. У роботі здійснено систематизацію основних механізмів та інструментів енергетичної дипломатії України, що дозволяє класифікувати її 6 підходи у сфері міжнародних енергетичних відносин та сприяє подальшому розвитку цієї тематики у наукових дослідженнях. Практична значущість дослідження полягає у можливості його застосування для розробки стратегічних рекомендацій уряду України щодо вдосконалення політики енергетичної безпеки та зовнішньоекономічної діяльності, що сприятиме зміцненню позицій країни на міжнародній арені. Дослідження не лише розширює теоретичне розуміння енергетичної дипломатії, а й має вагоме практичне значення для державної політики, міжнародного співробітництва та економічного розвитку України. Отже, тема енергетичної дипломатії України не лише зберігає свою актуальність, але й має величезний потенціал для подальших наукових досліджень і практичного впровадження.
«ПОЛІТИЧНЕ ТА БЕЗПЕКОВЕ СПІВРОБІТНИЦТВО УКРАЇНИ З ДЕРЖАВАМИ БАЛТІЇ(2014-2025 рр.)»
Актуальність теми дослідження. Україна та країни Балтії — Латвія, Литва й Естонія — упродовж останніх десятиліть розвивають тісну співпрацю у сферах політики та безпеки. Поглиблення цих відносин стало особливо важливим у контексті зростання напруженостіуСхідноєвропейськомурегіоні.АнексіяРосією українського Криму у 2014 році, початок бойових дій на сході України та повномасштабне вторгнення у 2022 році зумовили необхідність зміцнення регіональної безпеки та пошуку нових форматів взаємодії між Україною та державами Балтії. Українсько-балтійська співпраця нині має особливе значення, оскільки сприяє консолідації зусиль у протидії зовнішнім загрозам, посиленню обороноздатності, розширенню політичних контактів та формуванню спільної позиції щодо ключових питань міжнародної безпеки. Балтійські держави, як члени ЄС та НАТО, активно підтримують Україну, надаючи військову, гуманітарну та фінансову допомогу, а також виступаючи за інтеграцію нашої держави до європейських і євроатлантичних структур. Дослідження розвитку співпраці між Україною та країнами Балтії є актуальним, оскільки воно дає можливість проаналізувати сучасні тенденції у сфері міжнародних відносин, виявити ефективні механізми взаємодії в умовах війни та визначити перспективи зміцнення регіональної стабільності й безпеки у майбутньому. Об’єктом дослідження є міжнародна співпраця між Україною та Балтійськими державами з акцентом на політику та безпеку. Предметом дослідження є динаміка, ключові механізми та результати двостороннього і багатостороннього політичного та безпекового співробітництва України з Литвою, Латвією та Естонією у 2014–2025 роках. Мета дослідження- проаналізувати та всебічно оцінити еволюцію, зміст та ефективність політичного і безпекового співробітництва України з державами 4 Балтії у період 2014-2025 рр., а також визначити його вплив на регіональну безпеку та євроатлантичну інтеграцію України. Досягнення поставленої мети передбачалося за допомогою вирішення наступних завдань: 1. Окреслити теоретико-концептуальні засади формування безпекової політики України та держав Балтії. 2. Простежити еволюцію двосторонніх та багатосторонніх форматів співпраці (2014–2021 рр. та 2022–2025 рр.). 3. Проаналізувати участь Балтійських держав у формуванні та посиленні санкційної політики ЄС проти РФ. 4. Систематизувати та оцінити обсяги, напрямки та формати військово технічної допомоги Україні від кожної з трьох держав. 5. Дослідити роль Балтійських держав як "адвокатів" України у процесі набуття членства в ЄС та НАТО. 6. Визначити спільні виклики та загрози (гібридні, енергетичні, інформаційні), які стоять перед Україною та державами Балтії, і механізми спільної протидії їм. 7. Сформулювати рекомендації щодо оптимізації та поглиблення співробітництва на перспективу. Ступінь наукової розробленості проблеми. Проблематика політичної та безпекової взаємодії України й держав Балтії активно розробляється у працях українських і зарубіжних науковців, однак потребує подальшого узагальнення у контексті сучасних геополітичних трансформацій. У науковій літературі розглядаються питання історичних передумов українсько-балтійських відносин, інтеграції до європейських та євроатлантичних структур, а також співпраці у сфері оборони й безпеки. Водночас комплексний аналіз еволюції цих відносин у 2014–2025 рр., з урахуванням впливу російсько-української війни, залишається недостатньо розробленим. 5 До інформаційної бази дослідження належать заяви урядів та міжнародних організацій, наукові роботи, які проводять аналіз політики безпеки Балтійських держав під час російсько– української війни. Гіпотеза дослідження полягає в тому, що українсько-балтійське партнерство у 2014–2025 рр. є одним із ключових чинників зміцнення безпеки у Східній Європі, а досвід країн Балтії у сфері політичних реформ, оборони та інформаційної стійкості може стати важливим орієнтиром для України у процесі євроінтеграції та відбудови державності. Наукова новизна дослідження полягає у спробі системно проаналізувати політичну та безпекову взаємодію України і країн Балтії в умовах сучасних викликів, визначити особливості їхнього стратегічного партнерства та перспективи розвитку на основі спільних інтересів у рамках ЄС і НАТО. Дослідження узагальнює досвід практичної взаємодії держав у сферах оборони, дипломатії та інформаційної безпеки, що дозволяє сформулювати рекомендації щодо подальшого зміцнення співпраці. Результати проведеного дослідження можуть бути використані українськими урядовими та неурядовими установами з метою удосконалення системи політичного та безпекового співробітництва з країнами Балтії. Отримані висновки сприятимуть ефективнішому плануванню спільних дій у сфері зовнішньої політики, оборони, безпеки та інформаційної взаємодії, а також покращенню координації позицій України з партнерами у таких міжнародних організаціях, як НАТО, ЄС та ООН. Застосування рекомендацій може позитивно впливати на формування стратегії регіональної безпеки й підвищення стійкості України дозовнішніх загроз. Крім того, результати дослідження мають практичну користь для вдосконалення зовнішньополітичного курсу України у відносинах із державами Центральної та Східної Європи, сприяючи формуванню збалансованої політики партнерства й взаємної підтримки. Практичні напрацювання можуть бути використані: 6  Міністерством закордонних справ України (МЗС) — для формування та реалізації стратегії двосторонніх відносин і посилення співпраці у рамках міжнародних організацій (ООН, ЄС, НАТО).  Апаратами Ради національної безпеки і оборони України — для координації заходів у сфері протидії гібридним загрозам та інформаційній безпеці.  Аналітичними центрами й громадськими організаціями — для розробки рекомендацій, що підтримують зовнішньополітичний курс України.  У навчальному процесі — під час викладання дисциплін, пов’язаних із міжнародними відносинами, регіональною безпекою, зовнішньою політикою та європейською інтеграцією. Теоретико-методологічна основа дослідження обумовлена ​​метою і завданнями. Використано метод аналізу міжнародних документів, порівняння політичних рішень, моделювання процесів співпраці та контент-аналіз офіційних заяв, угод і програм. Теоретичну базу становлять праці вітчизняних і зарубіжних учених, присвячені проблемам європейської безпеки, регіональної інтеграції та зовнішньої політики пострадянських держав. Методи дослідження:  історичний — для аналізу передумов формування українсько-балтійських відносин;  порівняльно-політологічний — для зіставлення політичних стратегій держав;  системний аналіз — для виявлення закономірностей розвитку партнерства. Робота складається з вступу, трьох розділів, дванадцяти підрозділів, загальних висновків, та списку використаних джерел (66 позиція). Загальний обсяг роботи 84 сторінки.
Роль та значення міжнародних організацій у протидії агресії Росії проти України
Триваюча війна в Україні ставить на перший план питання «захисту міжнародного миру та безпеки, запобігання та усунення загроз миру, придушення агресивних дій або випадків порушення миру, мирного вирішення або усунення ситуацій, які можуть призвести до міжнародних конфліктів або порушення миру», що є основоположними принципами ООН, викладеними у Главі 1 Статті 1 її Статуту [1]. Міжнародні та міжурядові організації сьогодні стоять на боці України здебільшого на рівні висловлювання занепокоєння, в той час, як наша країна стикається з численними труднощами у всіх сферах життя, і те, як світ зможе відповісти на ці виклики, визначить не лише майбутнє України, а й усього світу. Міжнародні організації відіграють важливу роль у регулюванні та управлінні наслідками збройних конфліктів у світі. Їхня діяльність може варіюватися від посередництва у мирних переговорах до надання гуманітарної допомоги та моніторингу порушеньправлюдини.Однакпідчасзбройнихконфліктівціорганізації часто стикаються з низкою труднощів і обмежень, що впливають на їхню ефективність і результативність. Під час збройних конфліктів міжнародні організації стикаються з низкою труднощів і спірних питань. Політичні обмеження полягають у тому, що міжнародні організації часто залежать від згоди своїх членів і розмірів їх фінансових внесків, що ускладнює прийняття рішень і впливає на нейтральність. Інтереси та політичні позиції окремих держав можуть впливати на рішення та діяльність організацій, що призводить до конфлікту інтересів. Логістичні та фінансові обмеження призводить до того, що організація масштабних гуманітарних операцій у кризових ситуаціях стикається з численними труднощами. Також питання забезпечення безпеки персоналу в зонах конфлікту є великою проблемою, що вимагає значних витрат. Юридичні та моральні дилеми полягають у тому, що втручання у суверенітет країн і забезпечення дотримання міжнародного права можуть створювати труднощі, особливо коли учасники конфлікту ігнорують міжнародні заклики та резолюції. Рішення про втручання або невтручання можуть мати широкі наслідки для майбутнього цивільного населення та регіональної стабільності. Проте їхня роль не може бути недооцінена, оскільки вони є одним із механізмів для вирішення наслідків збройних конфліктів. Останні дослідження демонструють значний інтерес вітчизняних науковців до різних аспектів співпраці України з міжнародними організаціями, а також до перспектив подальшого покращення діяльності цих організацій. Серед таких науковців можна назвати такихякД.Олійник,О. Кучик,Г.Перепелиця,Д.Бритов,Ю.Реньовтаінші. Мета курсової роботи полягає з’ясуванні значення та ролі міжнародних організації у припиненнівійськової агресії росії проти України та визначенні подальшихнапрямків співпраці з ними для встановлення тривалого та стійкого миру. Відповідно до визначеної мети в ході проведення курсового дослідження потрібно вирішити наступні завдання:- розкрити сутність збройного конфлікту відповідно до норм міжнародного права та національного законодавства України;- визначити інструменти та технології регулювання воєнно-політичних конфліктів, якимиволодіютьміжнародніорганізації,щооперуютьнаЄвропейськомуконтиненті;- проаналізувати ефективність участі міжнародних організацій у припиненні війни росії проти України;- окреслити проблеми, напрями та перспективи співробітництва України з міжнародними організаціями в умовах війни та після її завершення. Об’єктом курсового дослідження виступають міжнародно-правові відносини з питань забезпечення миру. Предметом дослідження є роль та значення міжнародних організацій у протидії агресії рф щодо України. Актуальність теми. Актуальність теми зумовлена безпрецедентним характером російської агресії проти України, що триває з 2014 року та набула повномасштабного виміру у 2022 році. У цих умовах роль міжнародних організацій як ключових суб’єктів підтримання глобальної безпеки, захисту суверенітету держав та реагування на порушення міжнародного права набуває особливої ваги. Діяльність ООН, ЄС, НАТО, ОБСЄ, Ради Європи та інших інституцій суттєво впливає на формування механізмів політичного, санкційного, правового, гуманітарного та військового реагування на агресію. Попри значну увагу до проблематики, комплексний аналіз ефективності цих організацій, їх інструментів та внеску у стримування агресора потребує подальшого поглибленого вивчення. Це обумовлює актуальність теми та її значення для науки міжнародних відносин і практики зовнішньої політики України. Метамагістерської роботи. Метою магістерської роботи є всебічний аналіз ролі та значення міжнародних організацій у протидії агресії Російської Федерації проти України, а також оцінка ефективності їхніх механізмів реагування та визначення перспектив подальшого міжнародного співробітництва у сфері безпеки. Об'єкт дослідження. Об'єктом дослідження є діяльність міжнародних організацій у сфері забезпечення міжнародної безпеки та реагування на збройні конфлікти. Предмет дослідження. Предметом дослідження є інструменти, механізми та форми взаємодії міжнародних організацій у процесі протидії агресії Росії проти України, їх вплив на політичну, безпекову, гуманітарну та правову ситуацію в Україні. Теоретичне значення роботи. Теоретичне значення роботи полягає у поглибленні наукових уявлень про роль міжнародних організацій у врегулюванні конфліктів та підтриманні глобальної безпеки, а також у розвитку підходів до аналізу колективних механізмів реагування на порушення міжнародного права. Результати дослідження можуть бути використані для подальших наукових праць у галузі міжнародних відносин, геополітики та міжнародного права. Практичне значення роботи. Практичне значення роботи полягає у можливості застосування отриманих висновків та рекомендацій у діяльності державних органів України, зокрема у формуванні зовнішньополітичної стратегії, дипломатичної взаємодії з міжнародними організаціями, розробленні позицій у міжнародних судах та організаціях. Результати дослідження також можуть бути корисними для аналітичних центрів, урядових структур, освітніх установ та експертного середовища, яке працює у сфері національної та міжнародної безпеки.
«Роль НАТО в урегулюванні міжнародних конфліктів»
У XXI столітті міжнародна безпека перетворилася на динамічну та водночас складну систему, яка змушена змінюватися під тиском нових загроз. Основною загрозою все ще залишаються класичні міждержавні конфлікти, а також нові виклики, такі як терористична діяльність, кіберзлочинність, гібридні війни та масштабні міграційні потоки. Роль міжнародних організацій безпекового спрямування у підтриманні стабільності у світі є надзвичайно важливою, і особливе значення в цьому контексті має Організація Північноатлантичного договору (НАТО). Від моменту свого створення НАТО пройшла значний шлях — від класичного оборонного альянсу до ключового глобального суб’єкта у сфері врегулювання конфліктів і миротворчої діяльності. Після завершення «холодної війни» НАТО суттєво розширила спектр своєї діяльності, зокрема за межами територій країн-членів Альянсу. До цього можна віднести участь у миротворчих операціях у Косово, Афганістані, Лівії, Іраку, а також реалізацію стабілізаційної політики в регіонах Близького Сходу та Північної Африки. Це підтверджує здатність Альянсу ефективно реагувати в умовах складних безпекових криз, однак не заперечує складності миротворчої діяльності в умовах глобальних трансформацій. Війна Росії проти України, яка розпочалася у 2014 році й переросла у повномасштабну у 2022-му, висвітлила потребу в переосмисленні ролі НАТО в сучасній системі врегулювання конфліктів, особливо на європейському континенті. 4 Зважаючи на це, системне дослідження стратегічних підходів, інституційного потенціалу та практичних інструментів миротворчої діяльності НАТО набуває особливої важливості в контексті забезпечення сучасної міжнародної безпеки. Актуальність дослідження зумовлена глибокими трансформаціями у сфері глобальної безпеки, які відбуваються на тлі загострення міжнародних конфліктів, розростання нестандартних загроз та зростання ролі недержавних акторів у воєнно-політичних процесах. НАТО виступає як один з провідних гравців у системі колективної безпеки, відіграє важливішу роль у стабілізаціїі кризових ситуацій та запобіганні збройних конфліктів. Особливу значущість дослідження функцій НАТО у врегулюванні конфліктів набуває на тлі війни Росії проти України, яка не лише порушила основи європейської безпеки, але й продемонструвала необхідність переосмислення підходів до колективної оборони, стратегічного партнерства та кризового менеджменту. Метою дослідження є аналіз ролі, механізмів та інструментів Організації Північноатлантичного договору (НАТО) у врегулюванні міжнародних конфліктів, а також дослідження особливостей еволюції її функцій у сфері підтримання глобальної та регіональної безпеки в умовах сучасних геополітичних викликів. Об’єктом дослідження є діяльність Організації Північноатлантичного договору (НАТО) як однієї з провідних міжнародних безпекових організацій, ресурс якої спрямований на попередження, врегулювання та стабілізацію міжнародних конфліктів. Предметом дослідження є теоретичні основи, стратегічні підходи, організаційні механізми та практичні інструменти НАТО, спрямовані на врегулювання міжнародних конфліктів і управління кризовими ситуаціями. Методи дослідження. Основою проведеного дослідження стала сукупність загальнонаукових методів наукового пізнання, які дали можливість 5 всебічно розкрити роль НАТО у врегулюванні міжнародних конфліктів та управлінні кризовими ситуаціями. Історичний метод застосовано для дослідження розвитку та змін в Організації Північноатлантичного договору (НАТО), формування її стратегічних функцій у сфері безпеки, а також для аналізу етапів участі Альянсу у врегулюванні міжнародних конфліктів другої половини ХХ початку ХХІ століття. Системно-структурний метод використано для розгляду НАТО як цілісної міждержавної організації з комплексом політичних, військових, правових та інституційних елементів, які відповідно забезпечують ефективне реагування на кризові ситуації. Порівняльний метод застосовано під час аналізу досвіду НАТО у проведенні операцій із врегулювання конфліктів у різних регіонах світу (Косово, Афганістан, Лівія), а також для аналізу діяльності Альянсу разом з іншими міжнародними безпековими структурами, зокрема ООН та ЄС. Інституційний метод став основою для глибокого та комплексного вивчення нормативно-договірної бази діяльності Північноатлантичного альянсу. Цей підхід дозволив розкрити специфіку її системи реагування та управління в умовах кризових ситуацій. Аналіз та синтез використовувалися з метою узагальнення наукових джерел, офіційних документів НАТО, аналітичних матеріалів та результатів попередніх досліджень, що дало змогу сформувати висновки щодо ефективності діяльності Альянсу у врегулюванні конфліктів. Прогностичний метод застосовано для визначення можливих напрямків розвитку НАТО в умовах нових викликів глобальної безпеки, зокрема гібридних загроз і кібернетичних атак, а також для оцінки перспектив участі України у миротворчих місіях під егідою Альянсу. 6 Структура роботи. Магістерська робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаних джерел та додатків.
Політико-дипломатична та військова підтримка України з боку балтійських держав в умовах повномасштабної війни в Україні
З моменту початку повномасштабної війни Російської Федерації проти України в лютому 2022 року країни Балтії — Латвія, Литва та Естонія — зарекомендували себе як найбільш активні, послідовні та віддані партнери, що підтримують українську державність, суверенітет та її прагнення до європейської інтеграції. Їхня підтримка вийшла за межі звичайної солідарності, ставши одним із ключових чинників єдності міжнародної спільноти у протидії російській агресії. Балтійські республіки ініціювали низку важливих політичних, дипломатичних та оборонних рішень в рамках ЄС, НАТО та інших міжнародних організацій, продемонструвавши стратегічне лідерство, яке зазвичай не є характерним для держав такого розміру. Специфіка позиції країн Балтії визначається не тільки їх геополітичним становищем і безпосереднім відчуттям загрози з боку Росії, а й глибокою історичною пам'яттю про тривалу радянську окупацію, масштабну русифікацію, депортації та втрату незалежності. Саме цей історичний досвід формує їхнє розуміння того, що агресивні дії Кремля становлять загрозу не тільки для України, але й для всієї Східної та Північної Європи, а в ширшому сенсі — для стабільності всього європейського континенту. Тому для Вільнюса, Риги та Таллінна підтримка України є не тільки питанням морального вибору, але й складовою їхньої власної національної безпеки та превентивним заходом для стримування потенційної ескалації з боку Росії. Не менш важливим є й інший аспект: незважаючи на свій відносно скромний демографічний та економічний потенціал, країни Балтії традиційно виступають «нормативними лідерами» в трансатлантичному просторі. Їхня зовнішня політика демонструє високий рівень стратегічного бачення, а їхня непохитна і всебічна підтримка України стала зразком того, як невеликі держави-члени НАТО та ЄС можуть зробити значний внесок у регіональну та 5 загальноєвропейську безпеку. З огляду на це, детальний аналіз характеру та масштабів цієї підтримки є надзвичайно важливим для правильного розуміння глибших геополітичних наслідків війни та трансформації системи безпеки в Європі. Балтійські держави надають Україні всебічну допомогу, починаючи від військово-технічної та логістичної підтримки до дипломатичних ініціатив, гуманітарної допомоги та зовнішнього зміцнення державних структур. Значна частина цієї допомоги зосереджена на оборонному секторі України, включаючи Державну прикордонну службу, Збройні сили та підрозділи територіальної оборони. Водночас Латвія, Литва та Естонія систематично підтримують цивільну сферу, надаючи допомогу енергетичній інфраструктурі, системам цивільного захисту, медичним закладам та гуманітарним організаціям. Ця багатовекторна допомога підтверджує стратегічне усвідомлення країнами Балтії взаємозв'язку між безпекою України та безпековою ситуацією в усьому регіоні. Таким чином, комплексна допомога, що надається балтійськими країнами, є не тільки проявом солідарності союзників, але й значним внеском у формування нової системи безпеки на європейському континенті. Для вивчення ролі малих держав у підтримці регіональної стабільності та глибшого розуміння міжнародної реакції на російську агресію надзвичайно важливо систематично аналізувати обсяг, структуру та вплив підтримки, що надається Україні Латвією, Литвою та Естонією. Актуальність дослідження: Вивчення підтримки країн Балтії в Україні є надзвичайно актуальним, особливо в контексті сучасних досліджень у сфері міжнародних відносин та безпеки. Це відбувається у світлі стратегії малих держав у міжнародних конфліктах, мінливого спектру колективної оборони НАТО, а також того, наскільки ефективною є військова допомога у сучасній війні. Крім того, аналіз тих самих градацій допомагає оцінити реакцію Європи 6 на російську агресію та довготривалість військової та економічної допомоги Україні. Оглядлітератури:ПитаннязовнішньоїполітикитабезпекикраїнБалтії досліджувалися низкою науковців та експертів, беручи до уваги росію та Україну. Наприклад, Якуб М. Годзімірський (2023) у своїй роботі «Стратегії безпеки малих держав у мінливому глобальному порядку» пише про стратегії безпеки країн Балтії. У своїй статті «Відповідь країн Балтії на російську агресію: Політика і стратегічний вибір» Крістіне Берзіня (2022) розглядає безпеку східного кордону НАТО. Марк Галеотті (2023) також досліджує гібридні загрози для Балтійського регіону в роботі «Озброєння всього», стверджуючи, що вони несуть з собою серйозні наслідки для європейської безпеки. Це допомагає зрозуміти, як політична, дипломатична та військова підтримка країн Балтії була пов'язана з Україною. Мета та основні завдання дослідження: Основною метою цього дослідження є оцінка політичної, дипломатичної та військової підтримки, наданої Латвією, Литвою та Естонією Україні в умовах повномасштабної війни. Дослідження має на меті: Розглянути політико-дипломатичні заходи, вжиті країнами Балтії на підтримку України. Проаналізувати надану військову допомогу, включаючи фінансову допомогу, озброєння та навчальні програми. Дослідити мотивацію та стратегічні інтереси, що стоять за цією підтримкою. Оцінити вплив цієї підтримки на військові зусилля України та європейську безпеку. Об'єкт дослідження: об'єктом дослідження є міжнародні відносини та безпекова політика Латвії, Литви та Естонії у відповідь на повномасштабне вторгнення Росії в Україну. 7 Предмет дослідження: предметом дослідження є конкретні політичні, дипломатичні та військові дії країн Балтії на підтримку України у 2022-2025 роках. Теоретичне та практичне значення вивчення дослідження. Дослідження має на меті збагатити наукову дискусію в галузі міжнародних відносин та безпеки, зокрема щодо стратегій малих держав та їхньої ролі у великомасштабних регіональних конфліктах. Аналіз дій Латвії, Литви та Естонії дозволяє глибше зрозуміти концепцію «нормативного лідерства» в трансатлантичному просторі та показує, як країни з обмеженим економічним і військовим потенціалом можуть ефективно впливати на зовнішню та оборонну політику основних міжнародних акторів (ЄС та НАТО). Дослідження також сприяє розробці концептуальних моделей регіональної стійкості та оцінці ефективності політики стримування на східному фланзі НАТО, особливо з урахуванням історичної пам'яті як чинника мотивації зовнішньої політики. Практичне значення роботи полягає в її безпосередній користі для урядових та експертних структур. У плануванні зовнішньої політики України– для оптимізації двосторонніх відносин та поглиблення військово-технічного співробітництва з країнами Балтії. Для аналітичних центрів НАТО та ЄС– як емпірична основа для оцінки ефективності політики солідарності та допомоги в умовах війни та розробки нових механізмів зміцнення безпеки в Східній Європі. У формуванні оборонних стратегій держав-членів НАТО– як успішний приклад сек'юритизації та прискореного нарощування оборонного потенціалу (зокрема, досягнення цільового показника 2% ВВП на оборону) у відповідь на пряму загрозу. Методологічну основу дослідження складають комплексний підхід, що поєднує якісні та кількісні методи аналізу, спираючись на такі дослідницькі парадигми: неореалізм– для оцінки балансу сил та інтересів у регіоні, визначення стратегічних пріоритетів та прогнозування реакцій держав 8 у контексті великомасштабного конфлікту; конструктивізм– для аналізу впливу історичної пам'яті, національної ідентичності та концепції нормативного лідерства на формування зовнішньої політики та стратегій безпеки. Основними методами дослідження є системний аналіз для вивчення підтримки України як частини складної системи міжнародних відносин, де дії країн Балтії впливають на глобальну архітектуру безпеки; порівняльний метод для порівняння обсягу та структури допомоги, що надається балтійськими державами, з допомогою, що надається іншими європейськими державами, та для оцінки змін у їхній оборонній політиці до та після 2022 року; аналіз змісту та дискурсу, що спрямований на детальний аналіз офіційних урядових документів, міжнародних угод, парламентських дебатів та виступів ключових політичних діячів з метою виявлення стратегічних мотивацій та змін у дискурсі безпеки; аналіз конкретних випадків, який дозволяє глибоко дослідити найважливіші політичні та військові ініціативи Латвії, Литви та Естонії як приклади їх стратегічних виборів та впливу на міжнародну політику. Ця методологічна основа забезпечує наукову обґрунтованість висновків, дозволяючи не тільки описати факти, але й пояснити причинно наслідкові зв'язки між агресією Російської Федерації, реакцією країн Балтії та її наслідками для європейської безпеки. Таким чином, метою цієї роботи є збагачення наукової дискусії про аспекти зовнішньої політики малих держав, доктрину безпеки НАТО та геополітичні наслідки війни в Україні, пропонуючи детальний аналіз дій країн Балтії в цьому триваючому конфлікті. Крім того, робота має на меті показати, як Латвія, Литва та Естонія, незважаючи на свої відносно скромні економічні та людські ресурси, розробили один з найефективніших і найнепохитніших курсів дій на підтримку України. Їхні зусилля — від просування своєї позиції на міжнародному рівні до активного надання військової та гуманітарної 9 допомоги — демонструють, як малі країни можуть впливати на формування політики безпеки в Європі та скеровувати рішення урядових структур ЄС і НАТО. Це зумовлено не тільки їхньою солідарністю з Україною, а й прагматичним розумінням того, що успіх України є життєво важливим для їхньої власної безпеки. Особливу увагу слід приділити тому, як війна змінила стратегічне бачення країн Балтії та стимулювала їхні оборонні реформи. У відповідь на російську агресію Латвія, Литва та Естонія значно збільшили свої видатки на оборону, активізували спільні військові дії, посилили заходи кіберзахисту та поглибили інтеграцію з членами НАТО. Тому розгляд питання про надання допомоги Україні також дає можливість оцінити внутрішні механізми зміцнення оборонного потенціалу самих країн Балтії, що робить це дослідження важливим як для розуміння регіональних змін у сфері безпеки, так і для більш широкого уявлення про європейську стратегію стримування. Структура роботи. Робота складається зі вступу, трьох розділів, коротких висновків до кожного з них, висновку та списку використаних джерел. Загальний обсяг магістерської роботи 55 сторінок.
«Ядерний чинник у сучасних міжнародних відносинах»
Актуальність теми дослідження. Ядерна зброя залишається одним із найактивніших факторів у системі міжнародних відносин XXI століття. Російська агресія проти України та використання ядерного шантажу як інструмент зовнішньої політики створили безпрецедентні виклики для міжнародної безпеки та змусили світову спільноту переосмислити існуючі механізми ядерного ураження та контролю. Крім того, розвиток технологій та поява нових акторів на міжнародній арені з ядерними амбіціями вимагають комплексного аналізу сучасних тенденцій та перспектив розвитку ядерного фактора в міжнародних відносинах. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі ядерного чинника в умовах трансформації сучасної системи міжнародних відносин та загострення глобальних безпекових викликів. Після завершення епохи біполярного протистояння очікувалося поступове зниження значення ядерної зброї, однак нинішні тенденції свідчать про протилежне: провідні держави здійснюють модернізацію своїх ядерних арсеналів, розробляють нові концепції стримування та активно використовують ядерний потенціал як інструмент політичного впливу. Ускладнення міжнародної обстановки, поява нових центрів сили та зростання конфліктності між ними сприяють відродженню ядерної риторики та посиленню ризиків ескалації. Особливої ваги проблематика набуває у зв’язку з руйнуванням низки ключових міжнародно-правових режимів контролю над озброєннями, що раніше виступали основоюстратегічної стабільності. Відмова окремих держав від участі у договорах, скорочення механізмів взаємної перевірки та зменшення прозорості у сфері безпеки формують новий, менш передбачуваний світовий порядок. У цьому контексті ядерний чинник перетворюється на один із головних елементів геополітичної конкуренції, який здатен істотно змінювати баланс сил. Додаткову актуальність темі надають гібридні форми використання ядерного потенціалу, зокрема ядерний шантаж, інформаційно-психологічні операції, погрози застосування зброї масового ураження та маніпулювання питаннями ядерної безпеки. Такі дії підсилюють нестабільність, провокують 4 недовіру між державами й ускладнюють дипломатичні зусилля зі збереження миру. Для України дослідження ядерного чинника має особливе значення через наявність масштабної війни, тривалі загрози ядерного шантажу з боку держави агресора, ризики, пов’язані з окупацією критичної ядерної інфраструктури, а також ключову роль міжнародних гарантій у забезпеченні національної безпеки. Аналіз цих аспектів дозволяє оцінити ефективність світової системи нерозповсюдження та визначити напрямки посилення національної і глобальної безпеки. Різні аспекти дослідження впливу ядерного чинника на систему сучасної міжнародної системи безпеки та світового порядку знайшли відображення в публікаціях таких українських авторів як П. Сіновець , О, Цвєтков, В. О. Їжак та В. Гвоздь. Отже, дослідження ядерного чинника у сучасних міжнародних відносинах є надзвичайноактуальним,оскільки даєзмогукомплексноосмислитийоговплив на геополітичні процеси, розкрити основні тенденції розвитку системи глобальної безпеки та визначити можливі шляхи мінімізації ядерних ризиків у світі, що швидко змінюється. Мета дослідження здійснюється в комплексному аналізі ролі та впливу ядерного фактора на сучасні міжнародні відносини, а також визначені основні виклики та перспективи в контексті глобальної ядерної безпеки. Завдання дослідження: 1. Дослідити історичний розвиток ядерної зброї та теоретичні підходи до аналізу її впливу на міжнародні відносини; 2. Проаналізувати хронологію використання ядерної зброї та сучасні кризові ситуації; 3. Розглянути роль НАТО у врегулюванні питань ядерної безпеки; 4. Дослідити ядерну зброю в контексті сучасних гібридних загроз; 5. Проаналізувати вплив ядерного шантажу Росії на дестабілізацію міжнародних відносин. 5 Об'єкт дослідження– ядерний фактор у системі міжнародних відносин. Предмет дослідження– особливості впливу ядерної зброї на формування сучасної системи міжнародних відносин та глобальної безпеки. Методи дослідження. У роботі використовується комплекс загальнонаукових та спеціальних методів дослідження: історичний метод (для дослідження еволюції ядерної зброї), системний аналіз (для вивчення взаємозв’язків між справжніми аспектами ядерного фактора), порівняльний метод (для аналізу різних підходів до ядерної безпеки), метод case study. (при розгляді конкретних оголошень ядерного шантажу), контент-аналіз (при роботі з документами та заявками). Структура та обсяг роботи. Кваліфікаційна робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків до кожного розділу, загальних висновків, списку використаних джерел та додатків.
ОСОБЛИВОСТІ ЗАХІДНОГО ВЕКТОРУ ЗОВНІШНЬОЇ ПОЛІТИКИ ДЕРЖАВИ КАТАР
Актуальність теми дослідження. У сучасній системі міжнародних відносин особливе місце посідають малі держави, які попри обмежені територіальні та демографічні параметри спроможні відігравати значну роль у регіональних і глобальних процесах. Держава Катар є яскравим прикладом такої трансформації: за три десятиліття країна перетворилася з невеликого емірату під британським протекторатом на впливового міжнародного актора, чия зовнішня політика привертає увагу провідних світових держав та міжнародних організацій. Західний вектор зовнішньої політики Катару набув особливої ваги в контексті глобальних трансформацій XXI століття. Стратегічне партнерство зі Сполученими Штатами Америки, поглиблення енергетичної та економічної співпраці з Європейським Союзом, активна участь у діяльності західних міжнародних інституцій — усе це свідчить про системний характер катарської стратегії інтеграції до трансатлантичного простору. Водночас Катар зберігає власну культурно-релігійну ідентичність та розвиває багатовекторну дипломатію, балансуючи між західними партнерами та традиційними регіональними союзниками. Актуальність дослідження зумовлена кількома чинниками. По-перше, зростанням ролі держав Перської затоки у світовій економіці та політиці, особливо в контексті енергетичної безпеки після подій 2022 року. По-друге, унікальністю катарської моделі зовнішньої політики, що поєднує інструменти «жорсткої» та «м’якої сили», економічну дипломатію та посередницьку діяльність. По-третє, потребою України в диверсифікації міжнародних партнерств та залученні інвестицій для післявоєнної відбудови, де досвід співпраці з Катаром може мати практичне значення. Об’єктдослідження—зовнішняполітикаДержавиКатарнасучасному етапі. 3 Предмет дослідження — особливості, механізми та інструменти реалізації західного вектору зовнішньої політики Катару в контексті глобальних трансформацій міжнародної системи. Мета дослідження полягає у комплексному аналізі західного напряму зовнішньої політики Катару,визначенні йогоконцептуальнихзасад,ключових інструментів реалізації, а також оцінці перспектив і викликів подальшого розвитку співпраці з державами Заходу. Для досягнення поставленої мети необхідно вирішити такі завдання:  Дослідитиісторичні,геополітичнітакультурно-релігійні чинники формування зовнішньополітичного курсу Катару;  Проаналізувати теоретичні підходи до вивчення зовнішньої політики малих держав у сучасній системі міжнародних відносин;  Визначити концептуальні засади та принципи реалізації зовнішньої політики Катару в умовах глобальних трансформацій;  Охарактеризувати співробітництво Катару з провідними державами Заходу в економічному, енергетичному та безпековому вимірах;  Розглянути механізми взаємодії Катару з міжнародними організаціями та інституціями Західного блоку;  Проаналізувати політику балансування Катару між країнами Заходу та традиційними регіональними партнерами;  Визначити геоекономічні та політичні інтереси Катару у взаєминах із Західним світом та Україною;  Дослідитирольгуманітарної дипломатії та інструментів «м’якої сили» в контексті співпраці Катару із Заходом;  Оцінити виклики та перспективи розвитку західного напряму зовнішньої політики Катару. Методидослідження. Уроботі застосовано комплекс загальнонаукових та спеціальних методів. Історичний метод використано для аналізу еволюції зовнішньополітичного курсу Катару з моменту здобуття незалежності. 4 Системний підхід дозволив розглянути західний вектор як цілісну систему взаємопов’язаних елементів. Компаративний метод застосовано для порівняння катарської моделі зовнішньої політики з практиками інших держав регіону. Структурно-функціональний аналіз використано для визначення ролі різних інституцій у реалізації західного напряму. Метод кейс-стаді застосовано при дослідженні конкретних прикладів катарської дипломатії. Джерельна база дослідження включає офіційні документи Держави Катар (звіти Qatar Investment Authority, Ministry of Foreign Affairs), міжнародних організацій (МВФ, Світовий банк, СОТ, НАТО), статистичні дані (BP Statistical Review of World Energy, Planning and Statistics Authority Qatar), аналітичні звіти провідних дослідницьких центрів (Chatham House, Congressional Research Service), матеріали ЗМІ (Al Jazeera, Reuters, BBC), наукові монографії та статті у фахових виданнях. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному аналізі західного вектору зовнішньої політики Катару з урахуванням сучасних глобальних викликів, зокрема енергетичної кризи 2022–2023 років та трансформації міжнародного порядку. У межах української політологічної науки запропоновано системне дослідження трьохвимірної моделі катарсько західного співробітництва (безпековий, енергетичний, економічний виміри), проаналізовано особливості застосування інструментів «м’якої сили» в контексті взаємодії з Заходом, а також визначено перспективи поглиблення українсько-катарських відносин. Практичне значення роботи. Результати дослідження можуть бути використані: у навчальному процесі при викладанні дисциплін «Зовнішня політика зарубіжних країн», «Міжнародні відносини в регіонах», «Дипломатія та дипломатична служба»; у діяльності органів державної влади України, зокрема Міністерства закордонних справ, при розробці стратегій співпраці з державами Перської затоки; аналітичними центрами для підготовки експертних оцінок щодо перспектив залучення катарських інвестицій та розвитку двосторонніх відносин. 5 Структура роботи. Курсова робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків та списку використаних джерел. У першому розділі досліджено теоретико-методологічні основи зовнішньої політики Катару. Другий розділ присвячено аналізу стратегічних пріоритетів та напрямів розвитку західного вектору. Третій розділ розкриває особливості реалізації західного напряму в сучасних умовах, включаючи українсько-катарські відносини.
Актуальність теми. Досягнення зовнішньополітичних цілей країни, місце на світовій арені, вплив на інші держави значною мірою визначаються її публічною дипломатією. Цей факт підтверджується досвідом та практикою багатьох країн, причому передусім розвинених. Одним з світових лідерів щодо успішної реалізації публічної дипломатії протягом десятиліть виступає Велика Британія. Країна використовує різні механізми впливу, враховуючи зміни у суспільстві, досягнення науково-технічного прогресу та інші чинники, що є однією з вагомих передумов її стабільного положення у світі, причому в сучасних умовах розвитку глобалізацій них процесів. Результатом успішної публічної дипломатії може стати не лише вплив на країни в сучасних умовах, але- на майбутні покоління різних континентів. Особливу увагу цьому приділяє Велика Британія, зокрема через наукову та освітню дипломатію, діяльність відповідних структур та їх підтримку. Доцільним є дослідження публічної дипломатії Великобританії також з врахуванням діяльності основних організацій, географії та методів їх впливу. Аналіз публікацій за тематикою дослідження. Проведення дослідження ґрунтувалось на використанні наукових праць вітчизняних та закордонних вчених. Так, А. Атаманенко, Є. Братута, О. Братута, О.Ю. Висоцький, О.В. Іващук, Л.Корнійчук, Н. Мартинюк, Л. Матлай, І. Матяш, М. І.Миронова, Н. Павліха, Ю. В.Полякова, Рибченко А., О. Сліпченко, І.В. Хоменська, С. Чаппл Сокол, О.Є. Шайда, А. Шуляк та інші висвітлювали питання розвитку публічної дипломатії, її особливостей та напрямків; Л. Антонова, Ю.Мателешко, О.Машевський, І.Сушко зосередились на дослідженні публічної дипломатії Великої Британії. Об’єкт дослідження– зовнішня політика Великої Британії. Предмет дослідження– особливості публічної дипломатії Великої Британії. 4 Мета роботи полягає у дослідженні та виявленні особливостей публічної дипломатії Великої Британії. Мета дослідження зумовила постановку наступних завдань:- проаналізувати понятійно-категоріальний апарат публічної дипломатії;- дослідити розвиток публічної дипломатії;- виявити особливості публічної дипломатії в сучасних умовах;- розглянути основні напрямки публічної дипломатії;- визначити особливості публічної дипломатії Великої Британії;- окреслити інституційне забезпечення публічної дипломатії Великої Британії;- дослідити механізми публічної дипломатії. Теоретичнетапрактичнезначеннявивченнядослідження.Рольпублічної дипломатії продовжує зростати в сучасних умовах. Дослідження та виявлення її особливостей, основних напрямків та тенденцій може бути врахованим при поглибленні вивчення даного процесу, зокрема в контексті сучасних викликів. Оцінка публічної дипломатії Великобританії дозволила виявити характерні риси та досвід, які доцільно взяти до уваги при реалізації публічної дипломатії, зокрема в контексті розвитку науково-технічного процесу та важливості освітньої дипломатії. Отримані результати та матеріали роботи можуть використовуватись для розробки програм щодо публічної дипломатії окремих країн, а також у навчальному процесі, зокрема при викладання дисциплін “Основи дипломатії”, “Зовнішня політика Великобританії”. Методологічною основою дослідження стали наукові дослідження українських та зарубіжних вчених, які дозволили виявити основні тенденції та особливості публічної дипломатії. В роботі використовувались загальні та спеціальні методи дослідження. Так, методи аналізу та синтезу дали можливість визначити причини та механізми реалізації публічної дипломатії Великої Британії, зокрема в контексті існуючих викликів та з метою досягнення поставлених цілей. Методи узагальнення допомогли зробити висновки щодо використання інструментів публічної дипломатії загалом і зокрема Великої 5 Британії. Завдяки логіко-семантичним підходам здійснено оцінку теоретичних засад публічної дипломатії. Застосування цих та інших методів дозволили дослідити та окреслити особливості публічної дипломатії загалом, і зокрема Великобританії як країни лідера щодо її реалізації. Апробація результатів роботи. Апробація результатів магістерської роботи відбулась на V Міжнародній науково-практичній конференції: “Сучасні тенденції міжнародних відносин” (до 190-річчя Українського державного університету імені Михайла Драгоманова), м. Київ, 20 грудня 2024 року, тема доповіді: “Особливості публічної дипломатії країн Заходу”.
«Інформаційний фронт України в умовах повномасштабної війни 2022 р.»
Актуальність теми дослідження. Вивчення інформаційного простору є надзвичайно важливою та актуальною проблемою у сучасному світі через глобальну цифровізацію, зростання кіберзагроз і вплив інформаційних технологій на всі сфери життя, зокрема й в площині міжнародних відносин. Інформація визначає громадську думку, політичні процеси, економічні рішення та навіть соціальну поведінку людей. Маніпуляції у медіа, соціальних мережах та онлайн-платформах можуть призводити до серйозних наслідків, включаючи дестабілізацію державних структур, розкол у суспільстві та посилення конфліктів. Хоча сучасні технології прогресують та здебільшого спрощують життя людства, на разі ми можемо спостерігати, що виникли нові форми загроз: кібератаки, витоки персональних даних, поширення фейкових новин та інформаційні війни. Захист національного інформаційного простору стає стратегічним завданням кожної держави. У контексті міжнародних відносин та військових конфліктів інформаційний простір використовується як інструмент ведення гібридних воєн. Дезінформаційні кампанії спрямовані на підрив довіри до урядів, розпалювання паніки та маніпуляцію громадською свідомістю. Соціальні мережі стали основним джерелом інформації для мільйонів людей. Зараз будь-хто може поширити вірну або фейкову інформацію через мас-медіа та вплинути на думку громадян, змусити їх змінити позиції щодо певних ситуацій, новин. Державам варто обмежувати доступ до об'єктивних даних і сприяти поширенню фейкових новин, адже це створює можливості для розгортання конфліктів й напруги між усіма користувачами та водночас, породжують ризики зловживання персональними даними. На даному етапі, держави та міжнародні організації розробляють закони, що регулюють кібербезпеку, конфіденційність даних, боротьбу з фейками та захист 4 інформаційнихправгромадян.Цестаєключовимаспектомзабезпеченнябезпеки та стабільності у цифрову епоху. Якщо поглянути на інформаційний простір на початку повномасштабного вторгнення росії в Україну, то можемо з'ясувати, що перед безпекою у сфері міжнародних відносин постало багато викликів та загроз, оскільки російсько українська війна у 2022 р. стала не просто збройним, а й інформаційним конфліктом глобального масштабу. Все частіше у міжнародних конфліктах набирають обертів так звані– «гібридні війни», де інформація використовується як зброя для впливу на суспільну думку, політичні процеси та поведінку міжнародних гравців. Вивчення цього процесу є надзвичайно важливим для розуміння ефективності протидії інформаційним загрозам. Починаючи з 24 лютого 2022 року, російська Федерація, далі РФ, посилила свій агресивний метод ведення війни, завдяки застосування інформаційно психологічної боротьби з використанням широкого арсеналу маніпулятивних, пропагандистських прийомів, кібератак та дезінформації. Інформаційна війна, яку веде росія проти України є новим елементом у теоретичних дослідженнях міжнародних відносин. Це вимагає переосмислення традиційних понять сили, суверенітету та безпеки у глобалізованому світі, де інформація стає зброєю військової та економічної потужності. На нашу думку, інформаційний простір став інструментом координації дії міжнародних організацій таких, як ООН, НАТО, ЄС та інших іноземних урядів. Протидія дезінформації, розвінчання фейків і підтримка незалежних ЗМІ– стали важливим інструментом для подальшої міжнародної комунікації й співпраці. Тож, Україна навпаки, продемонструвала всім на світовій арені, що інформація може бути використана для формування коаліцій, залучення допомоги та посилення тиску на агресора. Іншим державам точно стане корисним український досвід, адже кризові ситуації у політиці– є неминучі. 5 Дослідженням питань інформаційної безпеки та проблеми захисту національного інформаційного простору займалися наступні науковці : Марущак А. «Питання ефективності діяльності державних органів у сфері захисту інформаційного простору України»- це аналіз результатів роботи державних структур, таких як : СБУ, РНБО, Мінцифри, Нацрада з питань ТБ і радіомовлення. Автор розбирає їхню діяльність стосовно протидії інформаційним загрозам; розглядає недоліки правового регулювання та пропонує шляхи підвищення ефективності захисту інформаційного простору України. КормичБ.«Інформаційнабезпека:організаційно-правовіоснови»-цедетальний огляд системи інформаційної безпеки, її структуру, а також принципи державної політики, нормативно-правову базу та функції органів влади. Значна увага приділена організації захисту інформації в органах державної влади. Ліпкан В. «Інформаційна безпека як складова національної безпеки України» це дослідження взаємодії держави, громадян і суспільства загалом. Автор пояснює, які загрози виникають на кожному рівні, які потреби має держава й громадянин у доступі до достовірної інформації, а також пропонує різні способи як захистити інформацію від її витоку. Петрик В. «Сутність інформаційної безпеки держави, суспільства та особи» детально розглядає механізми інформаційних війн, фейки, пропаганду, маніпуляції, психологічні операції, роль медіа у війнах, технології російської пропаганди. Проблемні питання забезпечення інформаційної безпеки в Україні від моменту проголошення незалежності у 1991 році до сьогодення досліджували наступні історики, політологи та науковці : Р. Лук’янчук– один з перших дослідників після проголошення незалежності України, хто досліджував інформаційну політику, державне управління 6 інформаційною безпекою, моделі протидії інформаційним загрозам; писав про інфопростір та його регулювання в умовах гібридних загроз. А. Бабенко, В. Гавловский, Д. Дубов, В. Номоконов, М. Погорецький, В. Шеломенцев–малисхожіпоглядитаоднунайголовнішу тему своїх досліджень: Безпека інформаційного простору. Їхні джерела, які є важливими для формування думок про інформаційну систему України та кібербезпеку держави, тому всі їхні праці додані до списку джерел в кінці дослідження. Безліч іноземних журналістів та істориків дають оцінку російсько-українській війні і нам важливо аналізувати їхні роботи для порівняння стратегій та досвіду інших країн (США, Естонія, Ізраїль), аби перейняти кращі міжнародні практики кіберзахисту; зрозуміти, як глобальні структури (НАТО, ЄС, ООН) реагують на ці виклики.ІноземнідослідженняпропочатокросійськоговторгненнявУкраїну: 1. Overreach: The Inside Story of Putin’s War on Ukraine — журналістський і історичний нарис Оуена Меттьюза про походження вторгнення та перший рік війни. Виданий у 2022 році, як електронна версія і перевиданий у паперовому форматі 2023 р. https://en.wikipedia.org/wiki/Newsweek 2. The Russo-Ukrainian War — ґрунтовна історія конфлікту від Сергія Плохія, що простежує розвиток війни починаючи з 2014 року й до повномасштабного вторгнення, опублікована 2023 р. https://www.amazon.com/Russo-Ukrainian-War Serhii-Plokhy/dp/1802061789?utm_source=chatgpt.com 3. Destroying the Myth of Russian Invincibility — дослідження Джона С. Гаррела, видане у січні 2024 р., аналізує хід війни та розвіює міфи про "непоборність" російської армії. https://www.penandswordbooks.com/9781399031769/the-russian invasion-of-ukraine-february-december-2022/ Стаття «Russia’s War Against Ukraine: Context, Causes, and Consequences» (2024) —академічний огляд, опублікований у журналі Problems of Post-Communism, що аналізує контекст вторгнення, його причини та наслідки. https://en.wikipedia.org/wiki/The_Zelensky_Effect? 7 Мета дослідження : провести дослідження особливостей розвитку інформаційного простору України на початку повномасштабного вторгнення та з'ясувати як агресивні методи РФ у веденні інформаційної війни вплинули на українське населення, владу та світову спільноту загалом. Відповідно до поставленої мети, завданнями магістерської роботи є :- визначити ключові особливості інформаційного середовища в Україні;- встановити роль українських ЗМІ та їх вплив на сприйняття інформації;- дослідити роль соціальних мереж як платформу для поширення новин та здатності змінювати думку читачів;- проаналізувати реальні та потенційні загрози інформаційній безпеці України;- надати практичні рекомендації щодо вдосконалення державної інформаційної політики та створення ефективної системи інформаційної безпеки України;- порівняти досвід України з іншими країнами (Естонією та Ізраїлем) у боротьбі з інформаційними загрозами;- сформувати майбутній план щодо зміцнення інформаційної безпеки України. Об'єктом дослідження є сам інформаційний простір України на початку повномасштабного вторгнення Росії у лютому 2022 року, а також Засоби масової інформації, державні інформаційні ресурси, різні комунікаційні платформи українського суспільства. Предметом дослідження є особливості функціонування, трансформації та впливу інформаційного простору України під час перших місяців війни, зокрема механізми протидії пропаганді та дезінформації, виклики та загрози управління інформаційним середовищем у кризовий період, взаємодія із міжнародними організаціями для припинення воєнних дій зі сторони росії, діяльність урядів іноземних держав стосовно протидії російської агресії. Хронологічні межі даної роботи охоплюють 2 межі : 1) довоєнний період (з 2019 до 23 лютого 2022 року); 8 2) воєнний період ( від 24 лютого 2022 року до сьогодення). Верхня хронологічна межа обумовлена 2019 роком, адже саме з цього моменту почалися нові реформи у сфері інформаційного забезпечення. Важливими для українців стали наступні зміни : 1. Закон «Про забезпечення функціонування української мови як державної», що визначив українську мову основною для сфер ЗМІ, реклами й телебачення. 2. Блокування російських соцмереж (ВКонтакте, Однокласники, платформа Яндекс), заборона російських телеканалів (ZIK, NewsOne, СТС). 3. Створена Стратегія кібербезпеки (2021 року), яка сприяла захисту цифрової інформації та протидіяла фейкам. Географічні межі дослідження охоплюють східну частину Європи та північну частину Азії, а саме– територію України в її міжнародно визнаних кордонах, включно з тимчасово окупованими територіями Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, окремих районів Донецької, Луганської, Запорізької та Херсонської областей, також західну частину росії. Окрім того, з огляду на глобальний характер інформаційного простору, дослідження враховує діяльність українських медіа, державних інституцій та користувачів у світовому цифровому середовищі (зокрема у соцмережах, міжнародних ЗМІ, кіберпросторі).
Участь України в енергетичних проектах Євразії
Актуальність дослідження визначають наукова і політична доцільність реалізації національних інтересів України в енергетичній площині, як стратегічного напряму у зовнішній політиці нашої держави. Міжнароднаспівпраця Українивенергетичній сфері зумовлює вивчення діяльності Європейського Союзу як наднаціонального утворення, де поглиблення співпраці та інтеграція енергетичної системи України і країн–членів цього об’єднання вже є практичною частиною нашого руху до європейського економічного простору. Не може бути осторонь цього процесу і США, співпраця з якими забезпечить їх підтримку у надходженні енергоносіїв із Південного Кавказу та Каспійського регіону; проблематика євразійської енергетичної політики не оминають і наші відносини в енергетичній транзитній площині з Російською Федерацією, які перервані внаслідок широкомасштабного вторгнення російських військ в Україну у лютому 2022 року. Важливість такого дослідження зумовлює актуалізація проблематики енергетичного виміру у забезпеченні національних інтересів сучасних держав, як одного з ключових чинників у міжнародних відносинах. Тому дослідження сутності та особливостей міжнародної енергетичної співпраці між Україною, Європейським Союзом, Сполученими Штатами Америки та країнами Центральної Азії і Південного Кавказу залишиться важливим чинником міжнародних та міждержавних відносин на видимуперспективу. Відтак у магістерській роботі представлені основні підходи до енергетичного виміру у національних інтересах держави, досліджено чинники та особливості міжнародної взаємодії у просуванні енергетичних ініціатив України, окреслено специфіку енергетичної співпраці у зовнішньополітичній діяльності держави. Мета магістерської роботи дослідити сучасні концепції та прикладні аспекти забезпечення національних інтересів України в енергетичній сфері у євразійському регіоні. 4 Досягненняпоставленоїметизумовилорозв’язаннятакихдослідницькихзавдань: розглянути концептуальні підходи дослідження енергетичної складової у національних інтересах держави у зарубіжних і вітчизняних дослідженнях; дослідити взаємозв’язок національних інтересів України та вітчизняної і міжнародної енергетичної сфери; проаналізувати чинники реалізації національних інтересів України через співпрацю в міжнародній енергетичній сфері ; окреслити перспективи енергетичної співпраці України на євразійському просторі; з’ясувати потенціал енергетичної співпраці на двосторонньому рівні між України та країнами євразії. З урахуванням мети і завдань, об’єктом дослідження є зовнішня політика України в енергетичній сфері. Предмет дослідження– національні енергетичні інтереси України в євразії. Методидослідження. Теоретичну та методологічну основу роботи складають принципи системності та об’єктивності для вивчення енергетичного виміру забезпечення національних інтересів України у міжнародних відносинах. Для вирішення завдань магістерського дослідження були використані можливості загальнонаукових, загальнологічних та спеціальних методів дослідження. Системний метод– щоб проаналізувати зміни у сучасній енергетичній стратегії України на тлі актуальних викликів і загроз, інституційний метод– щоб виявити політичні і економічні, а також безпекові та інформаційні чинники, що підтримують національні інтереси України в енергетиці, структурно–функціональний метод застосовувався для дослідження особливостей взаємодії України в енергетичній співпраці, а можливості компаративного методу, щоб допомогли проаналізувати перспективи у співробітництві України з 5 ЄвропейськимСоюзом,СполученимиШтатамиАмерикитакраїнамиєвразійського регіону. Джерельну базу магістерського дослідження склали роботи зарубіжних та вітчизняних вчених, наукові дисертації, монографії, офіційні документи міжнародних організацій, стратегії і доктрини енергетичної політики та безпеки щодо розвитку світової і регіональної енергетичної сфери. Практичне значення одержаних результатів. Висновки магістерського дослідження можна використати для дослідження енергетичної політики нашої держави у сфері міжнародних відносин та навчальному процесі для підготовки нормативних і спеціальних курсів з енергетичної складової у міжнародних відносинах для студентів закладів вищої освіти України. Апробація результатів дослідження. Основні положення магістерської роботи було апробовано на міжнародних науково–практичних конференціях, зокрема.
«Політика ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни»
Актуальність теми дослідження. унікальний міжнародний актор Європейський Союз, що реалізує свою зовнішню політику завдяки об’єднанню держав та спільними зусиллями його членів. Війна,в яку потрапила Україна, стала несподіванкою безпосередньо як для самої держави, а також для інших країн, які стоять на захисті демократичних цінностей. Починаючи з 2014 р., коли було анексовано Крим та захоплено території східної частини України– Луганщину та Донеччину з 24 лютого 2022 р. почалося повномасштабне вторгнення військ Російської Федерації на територію незалежної України. На сьогодні Україна стикається з великою кількістю труднощів, пов’язаних із політичним, економічним, соціальним характером, однак найголовніше– це загибелі великої кількості людей як цивільних, так і військових. Мільйони українців були змушені покинути свій дім та виїхали в інші країни, намагаючись знайти прихисток. Україна не може впоратися з цими струднощами самостійно, зовнішня підтримка необхідна. Дуже вагомою являється допомога Україні з боку даного співтовариства в умовах повномасштабної російсько-української війни. Надання притулку українським громадянам, що опинилися на території ЄС та підтримка людей у якості забезпечення житлом, роботою, фінансами, необхідними для життя складовими. Крім того, допомога Україні охоплює економічну сферу, військову, політичну та сфери загального функціонування країни. Критичні зміни, що відбулися у політиці ЄС щодо України з 2014 р. дають можливість сьогодні, в умовах повномасштабної російсько-української війни, по іншому відчувати себе Україні, набагато більше отримувати допомогу та стати на крок вище до набуття членства у ЄС, досягнувши цілі, поставленої з початком незалежності та якомога швидше закінчити цю страшну війну. Четвертий рік повномасштабної російсько-української війни зфштовхнув із колосальними змінами у ставленні певних країн до України. Актуальність 4 теми мого дослідження зумовлена зміною політики ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни, бо з її початком міжнародні відносини України та ЄС зазнавали позивних та проблемних аспектів. Об’єктом дослідження є міжнародні відносини між ЄС та Україною. Предмет дослідження: політика ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни. Мета дослідження– на основі аналізу міжнародних відносин між ЄС та Україною можна виокремити проблемні аспекти політики Європейського Союзу щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни, а також визначити шляхи їх вирішення Для досягнення поставленої мети були здійснено вирішення таких завдань як:- охарактеризовано зовнішню політику Європейського Союзу щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни.- проаналізовано специфіку політики ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни.- висвітлено ключові проблемні аспекти політики Європейського Союзу щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни- визначено основні напрями та перспективи розвитку взаємовідносин ЄС та Україною в умовах російської агресії. Рівень наукової розробленості проблеми демонструє активну зацікавленість дослідників у вивченні різних аспектів міжнародної співпраці між Україною та ЄС.Серед провідних авторів можна виділити:. Івасечко О.Я., Цебенко О.О., які досліджували роль ЄС у наданні допомоги Україні під час повномасштабної агресії (2023)); Горюнову Є. О. «Зовнішня політика ЄС у контексті російсько-української війни (2014-2022 рр.)»(2022))[45]; Блощинського А. А. («Шлях України до Європейського Союзу: реальні кроки і подолання цих перешкод»(2018)); Віднянського С. («Україна — Європейський Союз: новий етап взаємовідносин в умовах російсько-української війни 2014–2022 рр.»)(2022);.Крім того слід згадоти 5 роботи Приходька А. А. («Євроінтеграційні процеси в Україні: становлення та розвиток);а також Лікарчука Д. С. («Європейський Союз та Україна: перспективи та проблеми адаптації»(2019)); основи співробітництва України та Європейського Союзу розглядав В. О. Корнієнко; правові засади політики безпеки України в умовах Євроінтеграції розглянула у своїй праці Загуменна Ю. О., міжнародно-правовий аспект впливу російсько-української війни на процеси євроінтеграції в контексті набуття Україною статусу кандидата в члени ЄС було вивчено Тимощуком О. Г. та ін. Варто зазначити, що деякі питання політики ЄС щодо України у період повномасштабної російсько-української війни вимагають подальшого розгляду. Джерелама дослідження включають вітчизняні та міжнародні правові акти що стосуються процесів становлення та розвитку міжнародної політики Європейського Союзу та України: Серед них розглядаються угоди про співпрацю в різних сферах, таких як конвенції та інші документи. Гіпотеза дослідження припускає, що трансформація та динамічність політики ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни суттєво впливає не лише на розвиток міжнародних відносин на європейському континенті, а й набуває глобального резонансу. Наукова новизна роботи полягає в аналізі особливостей політики ЄС стосовно України в контексті триваючого військового конфлікту. Теоретико-методологічною основою дослідження є принципи науковості та об’єктивності у вивченні політики ЄС стосовно України в умовах російсько-української війни. Використовувалися різноманітні джерела, включаючи наукову літературу, навчальні матеріали, статті у фахових виданнях, матеріали наукових конференцій, збірники наукових праць, електронні ресурси, а також офіційні вебсайти представництв ЄС в Україні. Методи дослідження. Для досягнення поставлених цілей застосовано комплекс методів, визначених об’єктом, предметом, метою та завданнями дослідження. Серед загальнонаукових методів дослідження використано такі як: 6- аналіз (сприяв здійсненню теоретичних засад дослідження політики ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни (п.п. 1.1, п.п. 1 2);- синтез використовувався для систематизації інформації щодо аспектів політичної гуманітарноїної та економічної допомоги ЄС Україні в умовах повномасштабної російсько-української війни (п.п. 2.1, п.п. 2 2, п.п 2 3.);- індукція для визначення проблемних аспектів політики ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни (п.п.3.1);- дедукція для окреслення напрямів та перспектив розвитку політики ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни (п.п. 3.2);- узагальнення для написання загальних висновків до кваліфікаційної роботи. Для всебічного вивчення процесів,що формують та визначають політику ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни, було застосовано такі спеціально-наукові методи, зокрема івент-аналіз, контент аналіз та медіа-моніторинг, це дало змогу яких здійснити деталізований і точний аналіз зовнішньої політики ЄС стосовно України, та виокремити ключові тенденції й факти. Апробація результатів дослідження. Основні положення та висновки роботи були представлені під час V Міжнародної науково-практичної конференції «Сучасні тенденції міжнародних відносин», яка відбулася 20 грудня 2024 року. Тези доповіді на тему «Політика ЄС щодо України в умовах повномасштабної російсько-української війни». С. . Структура роботи. Магістерська робота включає вступ, три розділи з сімома підрозділами, висновки та список використаних джерел, що налічує 76 найменувань. Загальний обсяг дослідження становить 88 сторінок.
ЗОВНІШНЯ ПОЛІТИКА ЛЮКСЕМБУРГУ НА СУЧАСНОМУ ЕТАПІ
Актуальність теми. У сучасній системі міжнародних відносин все виразніше проявляється тенденція до зростання ролі так званих «малих держав». Попри обмежені територіальні, демографічні чи ресурсні параметри, вони здатні впливати на перебіг глобальних процесів, використовуючи механізми багатосторонньої дипломатії, фінансові інструменти, а також участь у міжнародних організаціях. До цієї групи належить і Велике Герцогство Люксембург — держава, що, зберігаючи компактність і політичну стабільність, перетворилася на одного з основних акторів європейської інтеграції та важливого партнера у сфері міжнародної безпеки, фінансів та гуманітарного співробітництва. Зокрема, актуальність досліджуваної теми зумовлена тим, що сучасна міжнародна система переживає глибоку трансформацію. Війна Росії проти України, криза європейської безпеки, енергетичні виклики та кліматичні зміни посилюють роль багатосторонніх інституцій та вимагають від держав гнучкої зовнішньополітичної стратегії. У цьому контексті досвід Люксембургу є показовим, адже країна, не маючи значних військових можливостей, змогла сформувати ефективну модель зовнішньої політики, що поєднує багатосторонність, економічну дипломатію та інноваційність. Для України співпраця з Люксембургом особливо важлива, оскільки вона охоплює як політичний і безпековий вимір, так і перспективи економічного та культурного партнерства. Аналіз публікацій за тематикою дослідження. Ступінь дослідженості проблеми свідчить про те, що зовнішня політика малих держав є предметом уваги як зарубіжних, так і вітчизняних науковців. Значний внесок у вивчення цього питання зробили С. Відянський, М. Дорошко, А. Ковальова, Р. Кривонос, А. Кудряченко, А. Кравченко, Р. Кривонос, І. Манаєнко, М. Мальський, Ю. Мороз, П. Лісовський, В. Рєзніков, А. Соловйова, О. Шпакович. У їхніх працях розглядається місце малих держав у міжнародних 4 організаціях, особливості їхніх зовнішньополітичних стратегій та роль у глобалізаційних процесах. Західні дослідники також приділяли увагу цьому питанню: Ж. Бертран Р. Кепферер, П. Маньє, Дж. Тонра досліджувавши багатосторонню дипломатію, інструменти Європейського Союзу та підкреслювали значення малих держав у забезпеченні інституційної рівноваги в Європейському Союзі. Водночас комплексний аналіз сучасних зовнішньополітичних пріоритетів Люксембургу, зокрема у відносинах з Україною, залишається малодослідженим, що й визначає наукову новизну даної роботи. Об’єкт дослідження: зовнішня політика Великого Герцогства Люксембург. Предмет дослідження: напрями, механізми та перспективи реалізації зовнішньополітичного курсу Люксембургу на сучасному етапі. Метою дослідження є здійснити комплексний аналіз зовнішньої політики Люксембургу, її ключових напрямів та перспектив, із урахуванням значення для України в умовах сучасних глобальних викликів. Виходячи з мети дослідження, завданнями роботи є: визначити теоретико-методологічні підходи до дослідження зовнішньої політики малих держав; простежити історичні засади формування зовнішньополітичного курсу Люксембургу; охарактеризувати роль країни в Європейському Союзі та взаємодію з державами Західної Європи; дослідити сучасний стан і особливості відносин між Люксембургом та Україною; визначити перспективи розвитку зовнішньополітичної стратегії Люксембургу в умовах трансформації міжнародної системи. Теоретичнетапрактичнезначеннявивченнядослідження.Вивчення зовнішньої політики Люксембургу має вагоме теоретичне та практичне значення для розуміння закономірностей розвитку сучасних міжнародних 5 відносин. Досвід цієї держави як активного учасника європейських інтеграційних процесів, що на противагу країнам Центральної та Східної Європи формувався поступово і в умовах значно тривалішої участі у спільних європейських інституціях, потребує наукового осмислення. Аналіз політичних, економічних, соціокультурних та безпекових аспектів зовнішньої політики Люксембургу збагатить гуманітарне знання та допоможе виявити внутрішній зміст механізмів, завдяки яким навіть невеликі за розмірами держави можуть не лише адаптуватися до стандартів Європейського Союзу, а й впливати на їх формування. Отримані результати можуть стати основою для подальших наукових студій та практичних рекомендацій щодо інтеграційної політики інших держав, у тому числі України. Зокрема, матеріали магістерської роботи можуть бути корисними при підготовці курсів з проблематики розвитку регіональних студій ОП «Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії», ОП «Право», ОП «Політологія» та ін. Методологічну основу дослідження становить поєднання таких методів як: історичний метод (для аналізу еволюції зовнішньополітичних орієнтирів, зокрема еволюції від нейтралітету до активної участі в європейських та міжнародних структурах), системно-структурний метод (для визначення концептуальних основ зовнішньої політики Люксембургу, її стратегічних напрямів, структурних елементів та механізмів реалізації міжнародної діяльності), загальнонауковий діалектичний метод та метод аналізу документів (для аналізу нормативно-правової бази, міжнародних угод, офіційних заяв та інших джерел, що регулюють зовнішньополітичну діяльність Люксембургу), порівняльний метод (для зіставлення політики Люксембургузіншимималимидержавами),порівняльно-правовийметод(для оцінки міжнародно-правових аспектів участі Люксембургу у діяльності таких організацій, як ЄС, НАТО та ООН, а також для аналізу його ролі у запровадженні санкційної політики ЄС), методи класифікації та узагальнення (для систематизації інформації про основні напрями зовнішньополітичної 6 діяльності Люксембургу, його участь у європейських та глобальних ініціативах й для визначення ключових проблем і перспектив розвитку), аналітичний метод (для оцінки ефективності міжнародних ініціатив Люксембургу), а також метод прогнозування (для визначення перспектив розвитку зовнішньої політики Люксембургу в умовах сучасних глобальних викликів). Таке поєднання дозволяє дослідити як минулі тенденції, так і сучасні виклики, що впливають на зовнішню політику країни. Наукова новизна роботи полягає у комплексному аналізі сучасних зовнішньополітичних пріоритетів Люксембургу та визначенні їх значення для формування нових форматів співпраці з Україною. Апробація результатів роботи. Апробація результатів магістерської роботивідбуласьнаVміжнароднійнауково-практичнійконференції:“Сучасні тенденції міжнародних відносин” 20 грудня 2024 року та ІІІ Всеукраїнську наукову конференцію “Борисенківські читання” 21 листопада 2025 року.
Дипломатія та врегулювання міжнародних конфліктів: аналіз ролі дипломатичних механізмів у врегулюванні конфлікту в Сирії
Сучасний світ стикається з численними міжнародними конфліктами, які впливають на геополітичну стабільність, економічний розвиток та соціальні процеси. Одним із найважливіших інструментів їх врегулювання залишається дипломатія, яка сприяє налагодженню діалогу між сторонами, зменшенню рівня насильства та пошуку мирного розв’язання суперечностей. Дипломатичні механізми включають багатосторонні переговори, медіацію, застосування міжнародного права, діяльність міжнародних організацій та дипломатичних місій. Особливої уваги потребує дослідження дипломатичних процесів на прикладі конкретних конфліктів, зокрема Сирійського, який триває понад десятиліття. Цей конфлікт має складну внутрішню та зовнішню природу, оскільки в ньому задіяні не лише локальні сили, а й впливові міжнародні гравці, такі як США, Росія, ЄС, Туреччина, Іран та Саудівська Аравія. Протягом багатьох років дипломатія намагалася знайти ефективний механізм мирного врегулювання, використовуючи різні підходи, зокрема резолюції ООН, переговорні формати в Женеві та Астані, а також ініціативи регіональних союзів. Дослідження ролі дипломатії у врегулюванні сирійського конфлікту є важливим як з теоретичної, так і з практичної точки зору, оскільки воно дозволяє оцінити ефективність міжнародних дипломатичних механізмів та сформулювати рекомендації щодо покращення миротворчих ініціатив у майбутньому. У сучасних умовах дослідження дипломатичних процесів набуває особливої актуальності через загострення геополітичної конкуренції та появу нових форм міжнародних криз. Сирійський конфлікт є прикладом складної багатовимірної кризи, де поєднуються внутрішньополітичні, соціальні та релігійні фактори разом із впливом зовнішніх акторів. Аналіз міжнародних дипломатичних ініціатив дозволяє виявити як успішні практики, так і обмеження традиційних механізмів врегулювання. 5 Водночас важливо оцінити ефективність різних форматів переговорів, зокрема багатосторонніх платформ, посередницьких місій та регіональних ініціатив. Таке дослідження сприяє не лише теоретичному розумінню дипломатичних процесів, але й розробці практичних рекомендацій для покращення стратегій миротворчості та міжнародної безпеки. Результати дослідження можуть бути корисними для науковців, фахівців у сфері міжнародних відносин, дипломатів та державних органів, які формують політику у сфері врегулювання конфліктів. Актуальністьтеми.Дипломатія як ключовий інструментміжнародної політики відіграє важливу роль у процесах врегулювання збройних конфліктів. У випадку сирійського конфлікту дипломатичні зусилля міжнародних організацій та світових держав неодноразово сприяли досягненню тимчасових угод, зменшенню рівня військових дій та забезпеченню гуманітарної допомоги постраждалим. Проте, незважаючи на численні спроби встановити стабільний мир, конфлікт продовжує залишатися гарячою точкою глобальної політики. Актуальність цього дослідження зумовлена необхідністю оцінки ефективності дипломатичних методів, виявлення їхніх сильних і слабких сторін, а також пошуку оптимальних підходів до мирного врегулювання збройних конфліктів у майбутньому. У світлі нових геополітичних реалій, включаючи зміну глобальних балансів сил, питання ефективності дипломатичних ініціатив набуває ще більшої значущості. Вивчення дипломатичних процесів у сирійському конфлікті дозволяє не лише розробити практичні рекомендації для міжнародних організацій та держав щодооптимізації миротворчих стратегій, а й провести глибокий аналіз закономірностей успіхів і невдач у врегулюванні конфліктів. Такий підхід дає можливість визначити ключові фактори, що впливають на ефективність дипломатії, оцінити перспективи застосування цих методів у інших міжнародних кризах і підвищити здатність міжнародної спільноти швидко та 6 ефективно реагувати на нові виклики безпеки. Крім того, ефективність дипломатичних ініціатив має безпосередній вплив не лише на регіональні процеси, а й на глобальну безпеку, міжнародні відносини та стабільність світового порядку. Аналіз конкретних випадків, таких як конфлікт в Сирії, допомагає виробити стратегічні підходи до вирішення подібних криз у майбутньому та сприяє формуванню комплексних політик мирного врегулювання конфліктів на міжнародному рівні. Аналіз публікацій за тематикою дослідження. В рамках реалізації даного дослідження було використано наукові доробки вітчизняних та зарубіжних учених, зокрема С. Гельмюллер, Д.Льюїс,Д.Семенова,М.Жакун, А. Аксенонок, Р. Паренс, Я. Бар-Ям, О. Вонсович, Н. Шевчук та ін. Ці дослідники спеціалізуються на проблематиці дипломатії та міжнародних відносин, механізмах врегулювання міжнародних конфліктів, ролі міжнародних організацій, багатосторонніх переговорів та конкретних конфліктів, таких як Сирійський. У своїх роботах вони аналізують ефективність дипломатичних інструментів мирного врегулювання, порівнюють різні переговорні формати (Женева, Астана), оцінюють роль ключових міжнародних гравців (США, Росія, ЄС, Туреччина, Іран, Саудівська Аравія) та досліджують практичні механізми впровадження резолюцій ООН. Об’єкт дослідження: дипломатичні процеси та механізми врегулювання міжнародних збройних конфліктів, зокрема на прикладі конфлікту в Сирії. Предмет дослідження: міжнародні дипломатичні ініціативи, переговорні процеси, рішення міжнародних організацій, а також стратегія зовнішньополітичної взаємодії ключових держав, залучених до врегулювання конфлікту в Сирії. 7 Метою дослідження є аналіз ролі дипломатичних механізмів у врегулюванні конфлікту в Сирії, дослідження основних інструментів, що застосовувалися на міжнародному рівні, оцінка їх результативності та визначення перспектив розвитку дипломатії для подібних конфліктів у майбутньому. Виходячи з мети дослідження, завданнями роботи є: Систематизувати теоретичні підходи до дипломатії та з’ясувати її роль у врегулюванні міжнародних конфліктів. Ідентифікувати та охарактеризувати ключові дипломатичні механізми та інструменти, що застосовувалися у процесі мирного врегулювання сирійського конфлікту. Проаналізувати особливості міжнародних переговорних форматів (Женева, Астана) та оцінити їхній внесок у процеси стабілізації та миробудівництва. Дослідити ефективність участі міжнародних організацій та провідних міжнароднихакторівудипломатичномуврегулюванніконфліктутавизначити їхній вплив на результативність переговорів. Визначити перспективи розвитку дипломатичних механізмів уподібних міжнародних кризах та запропонувати рекомендації щодо їх удосконалення у майбутньому. Теоретичнетапрактичнезначеннявивченнядослідження.Вивчення ролі дипломатії у врегулюванні сирійського конфлікту має як теоретичну, так і практичну цінність. З теоретичної точки зору, дослідження дозволяє систематизувати сучасні підходи до дипломатичного врегулювання міжнародних конфліктів, окреслити ключові механізми та інструменти дипломатії, а також оцінити їхню ефективність у складних багатосторонніх конфліктах. Аналіз дипломатичних процесів у Сирії сприяє глибшому розумінню взаємодії міжнародних організацій, провідних держав та 8 регіональних гравців, специфіки багатосторонніх переговорних форматів, таких як Женевські та Астанинські переговори, а також ролі резолюцій Ради Безпеки ООН у миротворчих ініціативах. З практичної точки зору, результати дослідження можуть бути застосовані для підготовки експертів у сфері міжнародних відносин, дипломатії та миротворчихпроцесів, а також длярозробкирекомендаційщодо оптимізації механізмів дипломатичного врегулювання у подібних міжнародних кризах. Матеріали роботи можуть використовуватися при створенні навчальних програм з міжнародних відносин, дипломатії та регіональних студій, а також у практичній діяльності державних і міжнародних організацій, що займаються миротворчими та переговорними процесами. Таким чином, дослідження сприяє розширенню наукового знання просучаснудипломатіютапрактичнійпідготовціфахівців,здатнихефективно працювати в умовах міжнародних конфліктів. Методологічну основу дослідження складає поєднання наукових принципів об’єктивності, системності, цілісності, послідовності та плюралізмупізнання. Длядосягненняпоставленої метивикористанокомплекс методів, що забезпечує всебічний аналіз дипломатичних процесів у врегулюванні конфлікту в Сирії. Діалектичні та концептуальні підходи дозволили виявити суперечності та закономірності розвитку конфлікту, а також оцінити роль дипломатії у багатосторонньому міжнародному контексті. Використання логіко семантичних підходів сприяло систематизації основних понять, категорій та інструментів дипломатії, застосованих у миротворчих ініціативах. Методологічні та теоретичні можливості структурно-функціональних підходів дозволили проаналізувати взаємодію міжнародних акторів, організацій та переговорних форматів та оцінити їхній вплив на ефективність врегулювання конфлікту. 9 У якості емпіричної основи дослідження застосовано такі методи, як аналіз наукової літератури та нормативно-правових актів, що дозволяє вивчити теоретичні засади дипломатії та її правове регулювання; історичний метод, який допомагає простежити передумови та динаміку розвитку сирійського конфлікту; порівняльний аналіз, що використовується для оцінки ефективності різних дипломатичних механізмів; метод контент-аналізу, що дозволяє дослідити офіційні заяви міжнародних організацій, резолюції ООН та дипломатичні угоди; а такожсистемнийпідхід, який забезпечує комплексне розглядання проблеми з урахуванням взаємозв’язків між міжнародними гравцями, дипломатичними стратегіями та динамікою конфлікту. Поєднання зазначених методів забезпечує наукову обґрунтованість та практичну значущість дослідження, дозволяє отримати комплексну оцінку ролі дипломатичних механізмів у врегулюванні сирійського конфлікту та сформувати рекомендації щодо їхнього удосконалення в майбутньому. Апробація результатів роботи. Апробація результатів магістерської роботивідбуласьнаVміжнароднійнауково-практичнійконференції:“Сучасні тенденції міжнародних відносин” 20 грудня 2024 року. Структура роботи складається з вступу, трьох розділів, висновків до кожного розділу, загальних висновки та списку використаних джерел.
Війна Росії проти України і трансформація євроатлантичної архітектури безпеки
Актуальність теми дослідження. З початку повномасштабної війни росії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 р. світова безпека, побудована впродовж багатьох десятиліть після Другої світової війни, опинилася під загрозою. Війна, розпочата за ініціативи рф, мала багато цілей, однієї з яких стримання прозахідного курсу України та її намагання набути членства в НАТО. Давно усвідомивши наміри країни-агресора, Україна намагалася вступом до НАТОубезпечитисебе, заручившись підтримкою та захистом євроатлантичного союзу. Також рф мала на меті недопущення розширення НАТО та наближення його до кордонів з росією. Проте, війна росії проти України отримала протилежний ефект, оскільки не відбулося відведення військ НАТО європейського регіону, а й навпаки, до складу альянсу увійшли Швеція та Фінляндія. Також сталося зміцнення української проєвропейської ідентичності, внаслідок чого Україною військовим шляхом виборюється право називатися європейськоюнацією,зпроявамигідностійпотенціалу,відомимиувсьомусвіті. За нової реальності у сфері безпеки відбулося посилення єдності колективного Заходу, що обумовило безпекове та оборонне пробудження Європи, зміцнення йрозширенняНАТО,зростання присутності США в регіоні та «кінець історії» повернення росії до ліги супердержав [59, с. 61]. Війна росії проти України стала чинником невідворотніх крдинальних змін і трансформації євроатлантичної архітектури безпеки, які вже розпочалися та й будуть продовжуватися після перемоги України у цій війні. Незважаючи на об’єднання Європи й США у спільному протистоянні рф та недопущенні її до перемоги у війні в Україні, цілком очевидною є поява подальших складнощів у збереженні цієї єдності навколо України у довгостроковій перспективі. Це обумовлено не лише загрозою євроатлантичній архітектурі безпеки внаслідок поразки росії у війні, а й нанесення колосальної шкоди існуванню глобального порядку, міжнародного права та світової стабільності. Актуальність подальшої архітектури безпеки, зміни якої є 4 невідворотними внаслідок війни росії проти України, обумовила вибір теми дослідження: «Війна росії проти України і трансформація євроатлантичної архітектури безпеки». Об’єкт дослідження- євроатлантична архітектура безпеки. Предмет дослідження– вплив війни росії проти України на трансформацію євроатлантичної архітектури безпеки. Мета– на основі аналізу євроатлантичної архітектури безпеки визначити проблемні аспекти, викликані війною росії проти України та окреслити подальші напрямки ї трансформації. Досягнення поставленої мети передбачалося за допомогою вирішення наступних завдань:- Охарактеризувати сучасну євроатлантичну систему безпеки.- Визначити чинники впливу на сучасну євроатлантичну систему безпеки.- Проаналізувати проблеми трансформації євроатлантичної архітектури безпеки.- Підсумувати трансформації євроатлантичної архітектури безпеки після закінчення війни росії проти України. Ступінь наукової розробленості проблеми. Різні аспекти євроатлантичної архітектури безпеки досліджувалися вітчизняними і зарубіжними вченими, серед яких: Сидорук Т., Шуляк А., Павлюк В. Трансформації в архітектурі європейської безпеки під впливом російсько української війни (2022); Грубінко А. Система євроатлантичної безпеки в умовах військово-політичного протистояння на Сході Європи (2017); Савін С. Л. Роль США у формуванні нової архітектури європейської безпеки (2010); Андрієвський Т. Г. Цілі російсько-української гібридної війни (2018); Сегеда С. П., Шевчук В. П. Гібридна війна Росії проти України: історичний вимір (2019); Буряченко О. В. Криза міжнародної безпеки: еволюція НАТО в умовах російсько-української війни (2024) та ін. 5 Проте, деякі питання трансформації архітектури євроатлантичної безпеки в умовах війни росії проти України потребують подальшого розгляду. Гіпотеза дослідження полягає в тому, що війна росії проти України впливає на розвиток трансформаційних процесів євроатлантичної архітектури безпеки. Наукова новизна дослідження полягає у спробі дослідження трансформації євроатлантичної архітектури безпеки, обумовлених війною росії проти України. Теоретико-методологічна основа дослідження полягає у застосуванні принципів науковості дослідження, об’єктивності у вивченні трансформації євроатлантичної архітектури безпеки під впливом війни росії проти України, що можна здійснити шляхом аналізу наукових джерел, навчальних матеріалів, публікацій у наукових фахових виданнях, матеріалів науково-практичних конференцій, збірників наукових праць; Інтернет-видань та ін.. Методи дослідження. Для розв’язання поставлених завдань використовувався комплекс методів, які зумовлені об’єктом, предметом, метою та завданнями дослідження. Серед загальнонаукових методів дослідження використано такі як: аналіз, синтез, індукція, дедукція, узагальнення. Зокрема:- Метод аналізу використовувася для дослідження історичних засад побудови євроатлантичної системи безпеки (п.п. 1.1; п.п 1.2).- Синтез застосовувався для здійснення характеристика сучасної євроатлантичної системи безпеки та війни росії проти України як чинника трансформації сучасної євроатлантичної системи безпеки (п.п. 1.3; п.п 1.4);- Індукція як метод наукового пізнання сприяв визначенню проблеми трансформації євроатлантичної архітектури безпеки та кризи сучасної євроатлантичної системи безпеки (п.п. 2.1; п.п 2.2);- Дедукція допомагає визначити місце України у трансформації євроатлантичної архітектури безпеки та здійснити підсумок трансформації євроатлантичної архітектури безпеки після закінчення війни росії проти України (п.п. 2.3; п.п. 2.4). 6- За допомогою методу узагальнення було зроблено загальні висновки до магістерської роботи. у Длядослідженнярізнихаспектівпроцесу,якийвизначаєполітикуЄСщодо України період повномасштабної російсько-української війни використовували такі спеціально-наукові методи як івент-аналіз, контент-аналіз та медіа-моніторинг за допомогою яких здійснювали аналіз трансформації євроатлантичної системи безпеки, що характеризується точністю та конкретністю викладених фактів. Апробація результатів дослідження. Результати дослідження розглядалися у рамках … Тези доповіді на тему: «Війна росії проти України і трансформація євроатлантичної архітектури безпеки». Структура роботи. Робота складається зі вступу, двох розділів, які охоплюють вісім підрозділів, висновків, списку використаних джерел (83 найменування). Загальний обсяг роботи становить 79 сторінок, основна її частина займає 70 сторінок.
Трансформація підходів НАТО до проблем безпеки та оборони під впливом війни Росії проти України
Актуальність теми дослідження. У сучасному світі кількість міжнародних організацій обраховується тисячами, кожна з яких має свою сферу діяльності та відповідальності. Одні спрямовують свою діяльність на екологічні виклики, фінансові операції, охорону здоров’я, підтримку безпеки та миру у світі, а деякі – поєднують декілька напрямків. Сьогодні міжнародні організації стали важливими суб’єктами міжнародних відносин, які впливають на хід подій та формують історію. У ХХІ столітті світ та й зокрема система міжнародних відносин зазнає змін та глибоких трансформацій, і все це відбувається під впливом різноманітних геополітичних викликів. Одним з таких викликів є Російсько українська війна, яка бере свій початок з 2014 року та набуває більших масштабів, починаючи з 2022 року, коли Росія почала повномасштабне вторгнення в Україну, змінивши хід подій. Війна, яка набирала оберти в центрі Європи, змусила європейських та світових лідерів переглянути основоположні принципи європейської та євроатлантичної безпеки та показала обороноздатності держав-членів НАТО. необхідність зміцнення У світлі зростання гібридних, кібер-, енергетичних, екологічних та інформаційних загроз Північноатлантичний альянс стикається з необхідністю переосмислення своїх стратегічних пріоритетів, військових концепцій та механізмів реагування на загрози. Війна Росії проти України стала каталізатором переоцінки підходів до стримування, оборони та стратегічної стабільності, що відобразилось у Новій Стратегічній концепції НАТО 2022. Зокрема, йдеться й про розширення НАТО, а саме зміцнення східного флангу (вступ Швеції та Фінляндії), а також оновлення взаємодії держав з Альянсом. Україна, як держава, яка перебуває в епіцентрі протистояння між демократіями та авторитарними режимами, вважає питання адаптації політики НАТО до сучасних реалій значущим не лише в теорії, а й на практиці. 4 Дослідження змін у системі безпеки Альянсу може дати глибше розуміння формування сучасної євроатлантичної архітектури безпеки, перспектив інтеграції України в структуру Північноатлантичного альянсу та можливостей створення нового простору безпеки, заснованого на співпраці та спільній відповідальності. Актуальність даної теми полягає також у необхідності системного аналізу політичних та військово-стратегічних змін у діяльності НАТО під впливом російської агресії. З огляду на зростання ролі механізмів колективного стримування та посилення обороноздатності держав-членів, особливе значення має дослідження процесів перегляду ролі Альянсу у забезпеченні глобальної стабільності, розробці політики розширення та розвитку партнерських відносин з Україною. Війна Росії проти України висвітлила нові типи загроз, які можуть постати перед північноатлантичною спільнотою – від масштабних кібератак до інформаційних маніпуляцій, що зумовлює НАТО розширювати власні функціональні рамки. Альянс розвиває свої можливості в ключових сферах, так як кібербезпека, захист критичної інфраструктури, боротьба з дезінформацією, а також забезпечення енергетичної стабільності. Актуальність обраної теми зумовлена кількома ключовими факторами: - системний характер зміни стратегічного підходу НАТО під впливом російсько-української війни; - потреба в глибшому розумінні ролі Альянсу в системі глобальної безпеки, в контексті покращення геополітичного балансу та зростання нестабільності в міжнародному контексті. Тому вивчення процесу зміни підходів Північноатлантичного альянсу до питань безпеки та оборони під впливом російсько-української війни має як теоретичну вагу, так і практичне значення. Метою роботи є дослідження трансформації підходів НАТО до проблем безпеки та оборони під впливом війни Росії проти України. Визначена мета передбачає вирішення наступних завдань: 5 - розглянути теоретичні підходи до аналізу міжнародної та колективної оборони в рамках НАТО; - дослідити еволюцію стратегічних концепцій НАТО: від «холодної війни» до 2022 року; - висвітлити реакцію НАТО на повномасштабне вторгнення Росії в Україну: ключові рішення та ініціативи; - охарактеризувати розширення Альянсу та нові оборонні пріоритети Альянсу; - вивчити стратегічну адаптацію НАТО: Вільнюський саміт 2023 року та його значення; - розкрити роль України в євроатлантичній безпековій архітектурі: від партнерства до повноцінного членства. Об’єктом дослідження є діяльність Організації Північноатлантичного договору на міжнародній арені. Предметом дослідження є трансформація підходів НАТО до проблем безпеки та оборони під впливом війни Росії проти України. Ступінь наукової розробленості проблеми. Питання впливу війни Росії проти України на стратегії безпеки та оборони НАТО розглядаються в академічних колах неоднозначно. До 2022 року дослідники зосереджувалися переважно на наслідках анексії Криму та війні на Донбасі, включаючи відновлення стримування, зміцнення східного флангу та модернізації оперативних можливостей Альянсу, але ці дослідження не враховували глибокі потрясіння, спричинені масштабним російським вторгненням. Українські дослідники досліджують співпрацю України з НАТО та еволюцію стратегій Альянсу, але систематичний аналіз впливу цього масштабного конфлікту на концептуальні підходи НАТО – відсутній. Наприклад, рішення самітів у Мадриді (2022) та Вільнюсі (2023) потребують подальшого аналізу. Наукова новизна дослідження. Полягає в аналізі трансформації політики безпеки та оборони НАТО під впливом війни Росії проти України. Було систематизовано важливі зміни у стратегіях Альянсу з 2022 року, 6 розкрито нові тенденції розвитку сил стримування та оборони, а також висвітлено роль України як каталізатора трансформацій євроатлантичної архітектури безпеки. Методи дослідження базуються на принципах історизму та об’єктивності. Під час дослідження було використано загальнонаукові та історичні методи пізнання: конкретно-пошуковий, порівняльно-історичний, метод узагальнення та систематизації. Практичне значення дослідження полягає у тому, що матеріали дослідження створюють підстави для подальшого вивчення та аналізу трансформацій підходів НАТО до проблем безпеки та оборони під впливом війни Росії проти України. Результати дослідження можуть бути використані на уроках всесвітньої історії, політології у школах та в лекційних курсах: Міжнародні організації, Історія міжнародних відносин, Міжнародні відносини та світова політика тощо. Аналіз результатів роботи. Основні положення роботи висвітлювались у доповідях конференцій. «Російсько-українська війна як виклик для Організації Північноатлантичного договору (НАТО)» на конференції «Освіта та наука – 2022» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова.
Зовнішня політика Канади на сучасному етапі
Зовнішня політика є одним із ключових інструментів реалізації національних інтересів держави у міжнародній системі. У XXI столітті світовий порядок зазнає динамічних трансформацій під впливом глобалізації, нових викликів безпеки, кліматичних змін, розвитку багатополярності та цифрових технологій. У цьому контексті зовнішня політика Канади, яка традиційно поєднує орієнтацію на співпрацю зі США з активною участю у багатосторонніх інститутах (ООН, НАТО, «Велика сімка»), набуває особливої актуальності. Канада, як одна з найбільших економік світу, провідний член західних альянсів та одночасно багатонаціональна держава з унікальною внутрішньою політичною культурою, відіграє важливу роль у формуванні глобальних політичних і економічних процесів. Зростання геополітичної нестабільності, війна Росії проти України, загострення відносин Заходу з Китаєм, а також виклики міжнародної безпеки створюють для Канади нові завдання у сфері дипломатії, оборони та економічної співпраці. Актуальність дослідження визначається й тим, що Канада стала одним із ключових партнерів України у політичній, економічній та військовій сферах. Вивчення сучасних тенденцій канадської зовнішньої політики дозволяє оцінити потенціал її подальшого впливу на міжнародний порядок та національні інтереси нашої держави. Об’єктом дослідження є зовнішня політика Канади як складова міжнародних відносин у XXI столітті. Предметом дослідження є сучасні пріоритети, напрями та механізми реалізації зовнішньої політики Канади у відносинах зі США, Європейським Союзом, міжнародними організаціями та Україною. Мета дослідження – здійснити комплексний аналіз зовнішньої політики Канади на сучасному етапі, визначити її основні пріоритети, виклики та перспективи розвитку. Для досягнення поставленої мети передбачається розв’язати такі завдання: 4 - розкрити сутність поняття «зовнішня політика» та окреслити методологічні підходи до її вивчення; - дослідити еволюцію зовнішньої політики Канади у ХХ – на початку ХХІ століття; - визначити основні сучасні пріоритети канадської дипломатії, зокрема у відносинах із США, ЄС, НАТО та ООН; - проаналізувати політику Канади щодо України в умовах російсько української війни; - оцінити виклики глобалізації та міжнародної безпеки для Канади; - визначити перспективи розвитку зовнішньої політики Канади у XXI столітті. Ступінь наукової розробленості проблеми. Дослідження зовнішньої політики Канади представлені у працях західних, канадських та українських вчених. Значна частина літератури присвячена питанням трансатлантичного партнерства, ролі Канади в міжнародних організаціях, енергетичній та оборонній політиці. Окремий пласт досліджень стосується двосторонніх відносин Канади з США, оскільки ця взаємодія визначає значну частину її зовнішньополітичної стратегії. В останні роки зросла кількість робіт, присвячених співпраці Канади з Україною та її участі у підтримці глобальної безпеки. Разом із тим, проблема комплексного аналізу сучасної зовнішньої політики Канади у системі глобальних відносин потребує подальшого осмислення, що і зумовлює наукову новизну цього дослідження. Гіпотеза дослідження полягає в тому, що зовнішня політика Канади, будучи орієнтованою на багатосторонність, демократичні цінності та партнерство із західними союзниками, водночас зіштовхується з новими викликами багатополярного світу. Успішність реалізації канадських зовнішньополітичних стратегій значною мірою залежить від здатності держави адаптуватися до змін глобального середовища та підтримувати баланс між національними інтересами й міжнародними зобов’язаннями. Наукова новизна дослідження полягає у спробі системно проаналізувати сучасний етап зовнішньої політики Канади з урахуванням її участі у міжнародних 5 альянсах, двосторонніх відносинах із ключовими державами, а також особливого значення для України. Теоретико-методологічна основа дослідження ґрунтується на поєднанні теорій міжнародних відносин (реалізм, лібералізм, конструктивізм), концепцій багатополярності та глобалізації, а також інституціонального та порівняльного підходів. Методи дослідження. У роботі використано елементи контент-аналізу офіційних документів та міжнародних угод Канади, метод синтезу, узагальнення, метод індукції та дедукції, а також системний, історичний, географічний, порівняльний та структурно-функціональний методи.
Актуальність теми. На початку XXI століття культура перетворюється на потужний інструмент міжнародного впливу, здатний створювати позитивний імідж держави, зміцнювати відносини між державами та сприяти соціально-економічному розвитку. У глобалізованому світі культура, а не військова чи економічна сила, все частіше є фактором, що визначає місце країни в міжнародній системі. Культурна дипломатія стала невід’ємною частиною «м’якої сили» держав– здатності досягати цілей зовнішньої політики через привабливість власних цінностей, традицій та способу життя. Особливо вражаючим буде приклад ефективного використання культурної дипломатії: Японія. Після Другої світової війни країна переосмислила свою зовнішню політику з силової на культурно впливову. Завдяки поєднанню традиційних елементів– чайної церемонії, каліграфії, театру «НO»– із сучасними, такими як аніме, манга, дизайн та технології, Японії вдалося створити глобально впізнаваний та привабливий імідж. Ця концепція «Cool Japan», започаткована урядом у 2000-х роках, символізує культурну політику, спрямовану на популяризацію японського стилю, способу життя та естетики. Сьогодні культурна дипломатія Японії не тільки сприяє популяризації національної культури, а й виконує важливі зовнішньополітичні функції: поглиблює співпрацю з країнами Азії, Європи та Північної Америки, зміцнює позиції країни в міжнародних організаціях і формує позитивне сприйняття Японії у світі. У цьому контексті аналіз культурної дипломатії Японії має важливе наукове та практичне значення, оскільки допомагає зрозуміти, як культура стає інструментом зовнішньої політики в епоху глобальної конкуренції та взаємозалежності. Ступіньнаукової розробленості проблеми. Проблематика культурної дипломатії досліджувалася як у світовій, так і у вітчизняній науці. Теоретичну базу становлять праці Дж. Ная, Я. Меліссена, а також японських і західних дослідників– Нісімурі, Отмазгіна, Мацурі, які аналізували роль культури в системі міжнародних відносин. В українській науковій 4 традиції тема «м’якої сили» розглядається в контексті гуманітарної політики, проте японський досвід культурної дипломатії потребує більшого системного аналізу. Метою дослідження є всебічний аналіз виникнення, особливостей та ефективності культурної дипломатії Японії як частини її зовнішньополітичної стратегії. Метоюцього дослідження є: 1. Розкрити теоретико-методологічні основи культурної дипломатії та концепції «м’якої сили». 2. Проаналізувати історичні етапи формування та інституціоналізації культурної дипломатії Японії. 3. Проаналізувати сучасні тенденції, інструменти, результати та виклики культурної дипломатії Японії в контексті глобалізації. Об’єкт дослідження–культурна дипломатія як формаміжнародної взаємодії держави. Предмет дослідження– особливості реалізації культурної дипломатії Японії в системі її зовнішньої політики. Методидослідження. У дослідницькій роботі застосовано такі методи: історичний метод для вивчення еволюції японської дипломатії; метод порівняння для аналізу відмінностей між моделями культурної дипломатії різних країн; системний метод для виявлення взаємодії між політикою, культурою та суспільством; метод контент аналізу було використано для дослідження офіційних документів та програм Cool Japan. Наукова новизна дослідження полягає у всебічному аналізі культурної дипломатії Японії як системного явища, що об’єднує елементи традиційної культури, інноваційних технологій та сучасної масової культури. Ця робота пропонує цілісну модель розуміння японської культурної дипломатії як фактора створення позитивного іміджу країни у світі. 5 Практичне значення отриманих результатів виявляється у можливості використання досвіду Японії для вдосконалення національних стратегій культурної дипломатії України, зокрема у сфері сприяння культурі, освіті та творчій індустрії. Структурароботи. Магістерська робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаних джерел та додатків. У першому розділі висвітлено теоретико методологічні засади культурної дипломатії; у другому– досліджено еволюцію та інституціоналізацію японської культурної дипломатії; у третьому– проаналізовано сучасні тенденції, виклики та перспективи розвитку культурної дипломатії Японії в умовах глобалізації.
Міжнародні комунікації ЮНЕСКО:становлення,сучасність, перспективи розвитку
Усучасному світі, де інформаційні технології та комунікаційні процеси визначають глобальну динаміку соціально-економічного розвитку, роль міжнародних організацій у регулюванні цих сфер набуває особливого значення. Тема "Міжнародні комунікації ЮНЕСКО: становлення, сучасність, перспективи розвитку" є актуальною в контексті зростаючої цифрової нерівності, поширення дезінформації та геополітичних змін, які впливають на глобальний інформаційний порядок. Згідно з даними ЮНЕСКО, 73% жінок стикаються з онлайн-насильством, а 86% злочинів проти журналістів залишаються безкарними, що підкреслює необхідність посилення міжнародних зусиль у сфері комунікацій. Крім того, лише 12% дослідників у сфері штучного інтелекту є жінками, а 70% мов світу перебувають під загрозою зникнення, що свідчить про кризу різноманітності та інклюзивності в цифровому просторі. Нещодавні події, такі як оголошення Сполученими Штатами Америки про вихід з ЮНЕСКО у липні 2025 року (з ефективною датою 31 грудня 2026 року), мотивоване критикою політики організації щодо DEI (різноманітність, рівність, інклюзивність) та інших аспектів, ще більше актуалізують тему, оскільки це може вплинути на фінансування та ефективність програм з розвитку комунікацій. У контексті Цілей сталого розвитку ООН (SDGs), зокрема SDG 16 (мир, справедливість та сильні інституції), ЮНЕСКО виступає ключовим у просуванні інформації як суспільного блага, що робить аналіз її комунікаційних стратегій невід'ємною частиною розуміння глобальних викликів. Актуальність теми також зумовлена швидким розвитком цифрових технологій, включаючи штучний інтелект (ШІ), який створює нові ризики для свободи вираження та доступу до інформації. ЮНЕСКО активно реагує на ці виклики через ініціативи, такіяк конференція "Інтернет для довіри"(2023 рік), 4 де обговорювалися глобальні рекомендації щодо регулювання цифрових платформ для захисту свободи вираження. У 2025 році заплановано Глобальний тиждень медіа- та інформаційної грамотності (Global Media and Information Literacy Week) у Колумбії, що підкреслює фокус на цифрових компетенціях. Для України, як країни в перехідному стані з активними медіа реформами, вивчення досвіду ЮНЕСКО є особливо релевантним, оскільки організація підтримує проекти з розвитку медіа в постконфліктних суспільствах. Таким чином, дослідження сприяє не лише теоретичному розумінню, але й практичним рекомендаціям для національної політики в сфері комунікацій. Об'єктом дослідження є міжнародні комунікаційні процеси в рамках діяльності ЮНЕСКО як спеціалізованої агенції ООН. Цей об'єкт охоплює глобальні механізми регулювання інформації, медіа-розвитку та культурного обміну, що формуються з моменту заснування організації у 1945–1946 роках. ЮНЕСКО, як платформа для міжнародного співробітництва, інтегрує комунікації з освітою, наукою та культурою, сприяючи досягненню миру через вільний потік інформації. Предметом дослідження є еволюція міжнародних комунікацій ЮНЕСКО, включаючи їх становлення, сучасний стан та перспективи розвитку. Це передбачає аналіз ключових програм, таких як Міжнародна програма розвитку комунікацій (IPDC), заснована у 1980 році для підтримки медіа в країнах, що розвиваються, країнах у перехідному періоді та постконфліктних ситуаціях. Предмет також охоплює історичні дебати, як-от Новий світовий інформаційний та комунікаційний порядок (NWICO) 1970-х років, сучасні ініціативи з медіа- та інформаційної грамотності (MIL) та майбутні стратегії в контексті цифрової трансформації. Метою магістерської роботи є комплексний аналіз становлення, сучасного стану та перспектив розвитку міжнародних комунікацій ЮНЕСКО 5 з метою виявлення ключових тенденцій та формулювання рекомендацій для посилення їх ефективності в глобальному контексті. Для досягнення мети поставлено такі завдання: Дослідити історичні етапи становлення комунікаційних програм ЮНЕСКО,включаючи роль NWICOта створення IPDC. Проаналізувати сучасний стан сектору комунікацій та інформації ЮНЕСКО,закцентом на програми з свободи вираження, безпеки журналістів та цифрової інклюзивності. Оцінити виклики, такі як дезінформація, онлайн-насильство та геополітичні фактори (наприклад, вихід США з організації). Визначити перспективи розвитку, враховуючи інтеграцію з SDGs та роль ШІ в комунікаціях. Розробити рекомендації для країн, що розвиваються, включаючи Україну, щодо співпраці з ЮНЕСКО в сфері медіа-розвитку. Методологічна база дослідження ґрунтується на системному підході, що поєднує історичний, компаративний та аналітичний методи. Історичний метод застосовується для реконструкції етапів становлення комунікацій ЮНЕСКО на основі первинних документів. Компаративний метод дозволяє порівняти минулі та сучасні стратегії, наприклад, NWICO з сучасними ініціативами MIL. Аналітичний метод використовується для оцінки звітів та програм, таких як щорічні звіти IPDC. Крім того, застосовується контент аналіз офіційних документів ЮНЕСКО та вторинних джерел для виявлення тенденцій. Ступінь дослідженості теми є досить високим у історичному аспекті, але меншрозвиненимщодосучаснихперспектив.Класичніроботи,такіякзвіт МакБрайда (1978) про NWICO, заклали основу для аналізу глобальної нерівності в комунікаціях. Сучасні дослідження, наприклад, статті в журналі 6 "International Journal of Cultural Policy" про ідеологічні аспекти політики ЮНЕСКО(2022), фокусуються на різноманітності та космополітизмі. У 2024 році опубліковано аналіз звіту ЮНЕСКО про освіту 2030, що торкається комунікаційних аспектів. Водночас, ступінь дослідженості перспектив розвитку в контексті ШІ та геополітичних змін є обмеженим, оскільки більшість публікацій зосереджені на минулих дебатах, а не на прогнозах. Українські дослідники, такі як автори праць з медіа-політики, рідко інтегруютьдосвід ЮНЕСКОвнаціональнийконтекст,щостворюєпрогалину. Джерелами дослідження слугують офіційні документи ЮНЕСКО, включаючи статут організації (1945), звіти IPDC (щорічні, доступні на сайті організації), матеріали конференцій, як-от "Інтернет для довіри" (2023). Вторинні джерела охоплюють академічні видання: статті в JSTOR про комунікації ЮНЕСКО, монографії про NWICO (наприклад, Lee, 1970-і роки). Такожвикористовуються звіти ООНпроSDGsтановинивід надійнихджерел, таких як New York Times та Nature щодовиходуСША. Усього проаналізовано понад 50 джерел, переважно англійською та французькою мовами, з акцентом на первинні матеріали для забезпечення достовірності. Наукова новизна роботи полягає в інтегративному аналізі перспектив розвитку комунікацій ЮНЕСКО з урахуванням сучасних викликів, таких як вплив ШІ на медіа-грамотність та геополітичні зрушення. На відміну від існуючих досліджень, що фокусуються на історичних аспектах, ця робота пропонує прогнозні моделі на основі стратегій ЮНЕСКО до 2030 року, інтегруючи рекомендації для країн у перехідному періоді. Новизна також у застосуванні компаративного підходу до оцінки ефективності IPDC в контексті SDGs, що може слугувати основою для подальших емпіричних досліджень. Апробація роботи: матеріали науково-практичної конференції «Освіта і наука» (м. Київ, 7–11 квітня 2025 р.).– К. :УДУ імені Михайла Драгоманова, 2025.
Актуальність теми. Сучасна система міжнародних відносин переживає період фундаментальної турбулентності, епіцентром якої стала європейська частина континенту. Збройна агресія Російської Федерації проти України, що розпочалася у 2014 році з окупації Кримського півострова та частини Донецької і Луганської областей, а 24 лютого 2022 року переросла у повномасштабне вторгнення, стала каталізатором незворотних змін у глобальному безпековому середовищі. Ці події не лише зруйнували постбіполярний світопорядок, що формувався після закінчення «холодної війни», але й поставили під сумнів дієвість ключових міжнародно-правових механізмів стримування агресії. Актуальність дослідження зумовлена тим, що війна в Україні виявила критичні структурні дисбаланси євроатлантичної архітектури безпеки. Інструменти, створені для запобігання конфліктам у ХХ столітті — зокрема в рамках ООН та ОБСЄ —виявилися неефективними перед обличчям держави-агресора, яка володіє ядерним потенціалом і правом вето в Раді Безпеки ООН. Цеактуалізувало дискусію щодо необхідності реформування системи колективної безпеки, зокрема перегляду стратегічних документів НАТО та ЄС [102; 151]. Історичні передумови нинішньої кризи сягають корінням у нехтування Російською Федерацією принципами Гельсінського заключного акту та Будапештського меморандуму 1994 року. Фактичне невиконання гарантами безпеки України своїх зобов’язань спричинило кризу довіри до інституту міжнародних гарантій як такого [17]. Це змусило провідних акторів євроатлантичного простору переглянути свої підходи до оборони: НАТОуновійСтратегічній концепції 2022 року визнало РФ«найбільшою і прямою загрозою» [102], Європейський Союз вперше в історії активував механізми Європейського фонду миру (EPF) для надання летальної зброї 4 третій країні [22], а традиційно нейтральні Швеція та Фінляндія ініціювали процес вступу до Північноатлантичного альянсу [53]. Отже, дослідження трансформації євроатлантичної безпеки під впливом російсько-української війни є критично важливим для розуміння контурів майбутнього світового порядку та визначення місця України в новій системі координат. Об’єктом дослідження є євроатлантична архітектура безпеки як сукупність міжнародних інститутів, нормативно-правових актів та військово-політичнихмеханізмів, щорегулюютьбезпековувзаємодію держав Європи та Північної Америки. Предметом дослідження виступають процеси трансформації стратегій, інституційних засад та механізмів функціонування євроатлантичної системи безпеки під безпосереднім впливом російсько-української війни. Метадослідженняполягає у комплексному аналізі впливу російської агресії на архітектуру євроатлантичної безпеки, виявленні ключових тенденцій її перебудови, а також у визначенні перспектив формування нової моделі безпеки в Європі за участі України. Реалізація поставленої мети передбачає вирішення таких завдань: 1. З’ясуватисутність, генезу та інституційні засади євроатлантичної архітектури безпеки у період до 2014 року. 2. Проаналізувати руйнівний вплив російської агресії на систему міжнародного права та механізми стримування (криза ООН, ОБСЄ, Будапештського формату). 3. Дослідити еволюцію стратегічних підходів НАТО та ЄС у відповідь на військові виклики з боку РФ (аналіз Стратегічної концепції НАТО 2022 р. та «Стратегічного компасу» ЄС). 4. Оцінитирольвійськово-технічної допомоги країн Заходу (формат 5 «Рамштайн») як прообразу нових ситуативних безпекових альянсів. 5. Визначитиможливісценарії повоєнного устрою Європи та оптимальні моделі гарантій безпеки для України. Методологічна база дослідження. Для досягнення мети та вирішення завдань у роботі використано комплекс загальнонаукових та спеціальних методів. Системний підхід дозволив розглянути архітектуру безпеки як цілісний організм, що складається з взаємопов'язаних елементів (НАТО, ЄС, національні уряди). Історико-генетичний метод використано для аналізу передумов виникнення кризи безпекової системи. Інституційний метод застосовано для вивчення змін у функціонуванні міжнародних організацій (НАТО, ЄС,ОБСЄ).Компаративний(порівняльний)аналіз дав змогу зіставити стратегічні документи Альянсу до та після початку повномасштабного вторгнення. Метод сценарного прогнозування використано для окреслення перспектив інтеграції України до євроатлантичних структур. Ступінь наукової розробки проблеми. Питання трансформації безпекового середовища знаходяться в центрі уваги вітчизняних та зарубіжних науковців. Теоретико-методологічні засади міжнародної безпеки та вплив війни на світовий порядок досліджують провідні українські вчені: В. Горбулін, О. Литвиненко, С. Пирожков, Г. Перепелиця, Є. Магда. У їхніх працях [2; 4] акцентується увага на гібридному характері російської агресії та необхідності побудови нової системи стримування. Серед західних дослідників варто виділити праці представників школи політичного реалізму та лібералізму (Дж. Міршаймер, Дж. Най, Ф. Фукуяма), а також сучасних аналітиків (Т. Снайдер, Е. Лукас, Л. Фрідман), які розглядають війну в Україні як екзистенційну боротьбу демократії проти авторитаризму [51; 122; 136]. Окремий пласт джерел становлять аналітичні звіти провідних мозкових 6 центрів (Atlantic Council, RAND Corporation, Chatham House, Центр Разумкова), які оперативно відстежують зміни у військовій стратегії НАТО[5; 119]. Водночас, динамічність подій вимагає постійного оновленнянауковогоаналізу,особливовконтекстіподій2023–2024років. Наукова новизна одержаних результатів полягає в тому, що в магістерській роботі здійснено спробу комплексногопереосмислення архітектури євроатлантичної безпеки через призму повномасштабної війни 2022–2024 років. Зокрема: • уточненопоняття«комплекснихгарантійбезпеки»длядержав,що перебувають у «сірій зоні» безпеки; • набулоподальшогорозвиткудослідженнятрансформаціїНАТОвід формату експедиційних операцій до стратегії колективної оборони східного флангу; • впершепроаналізованоефективність ситуативних коаліцій (формат «Рамштайн»)якальтернативитрадиційнимбюрократизованим альянсам. Практичне значення дослідження. Результати роботи можуть бути використані при розробці рекомендацій для зовнішньополітичних відомств Українищодоєвроатлантичноїінтеграції, атакож унавчальному процесі при викладанні дисциплін «Міжнародна безпека» та «Геополітика».
Перспектива Україно-Тайванських відносин у воєнні та повоєнні роки
Актуальність теми Після повномасштабного вторгнення росії в Україну у 2022 році питання міжнародної безпеки, а по факту ще з 2014 року, від окупації Донбасу, Луганську та Криму, непорушності кордонів і стабільності регіональних режимів остаточно вийшли з теоретичної площини і стали центральним сюжетом глобальної політики. Війна зробила очевидним, що норми міжнародного права без реальних механізмів стримування не гарантують безпеки ані в Європі, ані в Індо Тихоокеанському регіоні. На цьому тлі конфліктний потенціал у Тайванській протоці дедалі частіше осмислюється як тест на спроможність світової спільноти стримувати ревізіонізм, «сіру зону» примусу з боку КНР та захищати демократичні суспільства, які опинилися на фронтирі протистояння авторитарним режимам [10; 16]. Україна і Тайвань у цьому сенсі виглядають як дві «передові лінії» однієї ширшої боротьби. Тайвань вибудовує «асиметричну» оборону, модернізує резерв, систему тероборони і критичної інфраструктури, уважно вивчаючи український досвід стійкості великих міст, мобілізації суспільства, розосередження виробництв та логістики під час затяжної війни [2; 9; 16; 81; 82]. Український досвід ударів по енергетичній системі, атаки БпЛА і ракет, функціонування цифрових сервісів під час війни стає для Тайваню практичною лабораторією того, як поєднати військовий, цивільний та технологічний вимір оборони. В гуманітарному вимірі Тайбей вже перетворився на помітного донора для України: це медична допомога, підтримка громад, відновлення лікарень, участь у міжнародних фондах розмінування, підтримка внутрішньо переміщених осіб і місцевих громад через партнерства з центральноєвропейськими структурами [1; 3; 8; 15; 22]. 3 Для України Тайвань це не лише питання ціннісної близькості та політики солідарності, а й конкретні можливості розвитку. Йдеться про технологічне партнерство в мікроелектроніці, компонентах для БпЛА, сенсориці і звʼязаних з ними програмно апаратних рішеннях, про взаємодію у сфері кібербезпеки, захисту критичної інфраструктури, а також про інституційний трек «science tech education» із залученням тайванських університетів, дослідницьких центрів і кластерів інновацій [3; 11; 14; 18]. Ключовий системний аргумент полягає в тому, що близько 70 % виручки TSMC нині дають «просунуті вузли» 7 нм і нижче, які визначають конфігурацію глобальних ланцюгів постачань і напряму стосуються оборонних застосунків, високоточної зброї та систем звʼязку [11; 18]. За умов, коли напівпровіднгики перетворилися на «нову нафту», доступ до тайванських технологій стає для України елементом довгострокової безпекової стратегії, а не лише економічної співпраці. Окремої уваги потребує не лише військово політичний, а й економічний вимір безпеки. Досвід широкомасштабної санкційної кампанії проти росії після 2022 року продемонстрував подвійний характер цього інструменту. З одного боку, фінансові, енергетичні та технологічні обмеження суттєво підвищили ціну агресії, ускладнили доступ до зовнішніх ринків капіталу та критичних технологій, спровокували відтік інвестицій і прискорили «витік мізків». З іншого боку, санкційний режим виявився своєрідним «картковим будинком», який можна частково обійти через треті країни, паралельний імпорт, «сірі зони» на ринках енергоносіїв та складні ланцюги посередників, як це демонструють приклади тієї ж росії та ірану [16; 80]. Дискусії довкола ефективності санкцій, їхнього дизайну і небажаних побічних ефектів стають частиною ширшої розмови про те, як використовувати економічну взаємозалежність як інструмент стримування, а не взаємного шантажу. Для Пекіна цей досвід є одночасно попередженням і практичним посібником. З одного боку, він показує, які саме вразливості китайської економіки залежність від експорту високотехнологічної продукції, логістика 4 морських шляхів, домінування долара та євро у розрахунках можуть стати ціллю у разі ескалації навколо Тайванської протоки. З іншого боку, він підштовхує китайське керівництво до завчасної диверсифікації валютних резервів, переорієнтації частини торгівлі на альтернативні фінансові інструменти, укріплення звʼязків із державами, не схильними приєднуватись до західних санкційних режимів, а також до формування власних технологічних ланцюгів, менш залежних від США та ЄС [16; 80; 81]. У цьому контексті йдеться вже не тільки про «класичну» війну, а про довгу війну витривалості, де важать запаси резервів, доступ до технологій і здатність швидко адаптувати економічні режими до зовнішнього тиску. У такому контексті санкції постають не лише як каральний інструмент Заходу, а як окремий фронт сучасної війни витривалості, де економіка, фінанси та контроль над технологіями стають продовженням політики іншими засобами. Для України та Тайваню це відкриває нішу для зближення: обидва актори зацікавлені у виробленні спільних підходів до економічної стійкості, обміну досвідом мінімізації «вузьких місць» у логістиці, енергетиці та напівпровідниках, а також у формуванні коаліцій, здатних ускладнити для Пекіна маневр між різними санкційними режимами [16; 22; 80; 81]. Додатковий вимір актуальності повʼязаний із тим, що і Україна, і Тайвань намагаються переконати партнерів розглядати їх не як пасивних реципієнтів безпеки, а як активних провайдерів регіональної стабільності, які можуть ділитися власним досвідом кризового управління, цифрової трансформації та стійкості інституцій. Отже, перспектива україно тайванських відносин у воєнні та повоєнні роки це поєднання безпекової, економічної, технологічної та етичної проблематики, яка має першорядне теоретичне і прикладне значення. Дослідження цього треку дозволяє одночасно подивитися на трансформацію світового порядку після 2022 року, на еволюцію підходів до стримування КНР та на можливості для України вийти за рамки «традиційних» напрямів зовнішньої політики, посиливши субʼєктність у Східній Азії. 5 Ступінь наукової розробленості Попри широку літературу про політику США щодо Тайваню, зокрема в межах Taiwan Relations Act, а також про еволюцію американської стратегії «стратегічної двозначності» щодо оборони острова [4; 12], українсько-тайванський трек досі лишається фрагментарно описаним. У західній та тайванській аналітиці переважають праці, присвячені або трикутнику США Китай Тайвань, або розширенню присутності Тайваню в ЄС і ЦСЄ [2; 5; 13; 20; 22]. Значна частина досліджень концентрується на внутрішній еволюції тайванської демократії, трансформації партійної системи, а також на нормативному вимірі політики «одного Китаю». Європейський вимір взаємодії з Тайбеєм зазвичай описують через призму резолюцій Європарламенту, посилення економічних і технологічних контактів, обговорення Угоди про інвестиції, а також дискусій навколо того, чи готовий ЄС розглядати Тайвань як «ключового партнера» у сфері напівпровідників і цифрової інфраструктури [5; 13; 20]. Окремий масив становлять аналітичні матеріали Global Taiwan Institute, Prospect Foundation, INDSR та інших інститутів, які фокусуються на «уроках України» для оборони Тайваню, на загрозі «сірих дій» КНР та на пошуку нових форматів співпраці з Європою [1; 2; 7; 14; 16; 22]. В українській академічній традиції Тайвань довгий час розглядався переважно в ширшому контексті зовнішньої політики КНР, історії китайської громадянської війни, економічного «дива» Східної Азії чи проблеми визнання невизнаних держав. Окремі роботи, в тому числі бакалаврські, зосереджувалися на проблемі Тайваню у зовнішній політиці КНР та на еволюції підходів Пекіна до «воззʼєднання» [83]. Натомість питанню власне україно тайванських відносин приділяється значно менше уваги, і, як правило, воно зводиться до опису позиції України в ООН та загального дотримання політики «одного Китаю». Безпосередньо взаємодія Україна Тайвань частіше описується на рівні новинних повідомлень про гуманітарну допомогу, окремих заяв та аналітики 6 щодо «уроків України» для архітектури оборони Тайваню [1; 2; 8; 9; 16; 22]. Недостатньо узагальнено моделі контактів без формального визнання, включно з досвідом інших країн ЦСЄ; можливості для спільних R and D у «подвійних» технологіях, де поєднуються оборонні й цивільні застосунки; підходи до управління репутаційними ризиками, повʼязаними, зокрема, з імпортом РФ нафтопродуктів тайваньским приватним сектором і загалом із дилемою «business as usual» щодо авторитарних режимів [80]. Окремий блок зарубіжних праць присвячений феномену «сірої зони», гібридних операцій та поступового розмивання статус кво в морських просторах, протоках та виключних економічних зонах [7; 10]. Однак у більшості випадків Україна і Тайвань аналізуються паралельно, а не як єдиний кейс порівняльної стійкості двох демократій, що стикаються з екзистенційною загрозою з боку ядерних держав. Саме це і формує дослідницьку нішу даної роботи. Обʼєкт і предмет дослідження Обʼєктом дослідження є взаємодія України та Тайваню у контексті трансформації глобального порядку 2022-2025 рр. та в перспективі повоєнного періоду. Йдеться як про офіційні сигнали і політичні заяви, так і про неформальні контакти, інструменти гуманітарної допомоги, торгівлі, освітньої та наукової співпраці. Предмет дослідження становлять конкретні форми й напрями гуманітарної, політичної, оборонно-безпекової та технологічно економічної співпраці між Україною і Тайванем в умовах війни та відбудови, а також можливі траєкторії їхньої інституалізації без формального дипломатичного визнання. У полі зору залишаються як міждержавні, так і міжінституційні та суспільні канали взаємодії (університетські, муніципальні, бізнесові). 7 Мета і завдання дослідження Мета дослідження полягає в тому, щоб окреслити реалістичні перспективи інституційної та проєктної взаємодії між Україною і Тайванем у воєнні та повоєнні роки, а також оцінити потенціал розширення відносин у стратегічно важливих сферах без виходу за рамки офіційної політики України щодо «одного Китаю». Длядосягнення цієї мети передбачається виконати такі завдання: ● реконструюватиеволюціюконтактівміжУкраїноютаТайванемдо2022 р. та проаналізувати їхню динаміку у 2022-2025 рр. з урахуванням гуманітарного, економічного та політичного вимірів [1; 3; 8; 15]; ● проаналізувати зовнішньополітичні стратегії України і Тайваню, а також вплив на двосторонній трек ключових третіх сторін насамперед СШАтаЄвропейського Союзу, включно з аналізом Taiwan Relations Act, позиції ЄС і резолюцій Європарламенту [4; 5; 12; 13; 20]; ● описати інструменти «сірої зони» КНР щодо Тайваню та ширшого регіону, а також відповідь Тайваню у вигляді асиметричної оборони, розвитку системи цивільної підготовки, кіберстійкості та стратегічних комунікацій, залучаючи порівняння з українським досвідом протидії гібридній агресії [2; 7; 10; 81; 82]; ● оцінити масштаби, структуру, канали та географію гуманітарно технічної допомоги Тайваню Україні з 2022 р., включно з участю у фондах розмінування, підтримці громад та проектів відбудови [1; 3; 8; 15; 22]; ● визначитиможливіформатиінституалізаціїспівпраціУкраїнаТайваньз урахуванням обмежень, повʼязаних з відсутністю дипломатичного визнання, приділивши увагу угодам між університетами, R and D структурою, торгово промисловим платформам (TAITRA тощо), а 8 такожформатуучастіТайванюубагатосторонніхініціативах,важливих для України [5; 8; 11; 20]; ● проаналізувати, як досвід санкцій проти росії та дискусії про «економічну зброю»впливаютьнадискурсуТайванітаУкраїніщодо взаємної стійкості і можливих спільних дій у фінансовому та торговельному вимірах [16; 80; 81]; ● запропонувати дорожню карту для МЗС, Мінекономіки, Мінцифри та провідних університетів України щодопоетапногорозвиткуконтактівз Тайванем, узгоджену з міжнародно правовими обмеженнями та національними інтересами. Гіпотеза дослідження Робоча гіпотеза полягає в тому, що без системного посилення взаємин із Тайбеєм Києву буде суттєво складніше прискорити розвиток «розумних» оборонних технологій, мікроелектронної спроможності, кіберстійкості й загалом вийти на траєкторію повоєнної інноваційної відбудови, орієнтованої на високотехнологічні кластери. Натомість Тайвань, поглиблюючи взаємодію з Україною, отримує не лише символічну «політику солідарності», а й протестовані в умовах великої війни рішення з цивільної оборони, логістики, розосередження виробництв, резервістської підготовки, а також додаткові канали мʼякої сили в Європі [2; 9; 16; 81; 22]. Альтернативна гіпотеза, яку також слід мати на увазі, полягає в тому, що обмеження, повʼязані з політикою «одного Китаю», внутрішні пріоритети відбудови України та обережність європейських партнерів можуть звузити потенціал україно тайванського треку до суто гуманітарної й символічної площини. Перевірка гіпотези означає, зокрема, оцінку того, наскільки ці обмеження є жорсткими, а де залишають простір для креативної інституційної інженерії. 9 Методологія дослідження Теоретико методологічну основу роботи становить поєднання неореалістичного перспективізму, інституціоналізму та підходу «securitization resilience». Неореалістичний підхід дозволяє розглядати Україну і Тайвань як середніх акторів, які змушені маневрувати між великими державами і будувати власні стратегії стримування в умовах асиметрії сил. Інституціоналізм дає можливість проаналізувати, як працюють режими співпраці без формального визнання, які неформальні інститути та домовленості виникають між сторонами і як вони закріплюються в практиці [4; 5; 13]. Підхід securitization resilience дозволяє повʼязати дискурсивне «винесення» певних тем у сферу безпеки з конкретними заходами зі зміцнення стійкості інституцій, інфраструктури і суспільства [2; 22]. Емпіричну базу дослідження становлять урядові документи Тайваню китайською та англійською мовами, матеріали Міністерства закордонних справ, законодавчі акти та заяви (зокрема щодо допомоги Україні), аналітика INDSR, Global Taiwan Institute, Prospect Foundation, акти ЄС і США, включно з Taiwan Relations Act і резолюціями Європарламенту, корпоративні звіти TSMC, статистика торгівлі OEC і WITS, а також кейсовий аналіз гуманітарних програм та публічних оголошень допомоги [1-5; 7; 8; 11; 14; 16; 20-22]. Застосовуються методи порівняльного аналізу, контент аналізу офіційних документів та заяв, елементи case study, а також базовий кількісний аналіз торговельної статистики. Наукова новизна роботи Наукова новизна дослідження зумовлена поєднанням україно центристського погляду на зовнішню політику з увагою до тайванського виміру, який у вітчизняній науці досі залишається периферійним. Основні елементи новизни можна сформулювати так: 10 ● комплекснезведеннянаявнихтапотенційнихканалівспівпраціУкраїна Тайвань в умовах відсутності дипломатичних відносин, з урахуванням досвіду інших держав Центрально Східної Європи; ● операціоналізація «уроків України» для архітектури тайванської оборонної стійкості, зокрема в частині управління C2, протиповітряної і протиракетної оборони проти роїв БпЛА і ракет, розосередження виробництв та логістики [9; 16]; ● пропозиція інституційної рамки «science tech education» для україно тайванських відносин, яка включає спільні лабораторії, програми обміну аспірантами, грантові схеми та інноваційні акселератори; ● ідентифікація ключових репутаційних ризиків для політики солідарності (зокрема повʼязаних із торгівлею з рф) та напрацювання можливих механізмів їх мінімізації [80]; ● спроба інтегрувати дискусії про санкційну політику, «економічну зброю» та реорганізацію глобальних ланцюгів постачання у ширший аналіз перспектив двосторонніх відносин Україна Тайвань. Практичнезначенняроботи Практичне значення дослідження полягає у виробленні конкретних рекомендацій для українських державних інституцій, освітнього середовища та бізнесу щодо вибудовування відносин з Тайванем у межах чинних міжнародно правових рамок. Для МЗС України результати роботи можуть слугувати основою для дорожньої карти інституалізації контактів без де-юре визнання, включно з формами участі у багатосторонніх форматах, тематичних діалогах ЄС Тайвань, а також у сфері публічної дипломатії. Для Мінекономіки та Мінцифри пропонована матриця проєктів у мікроелектроніці, БпЛА, кібербезпеці, цифровій інфраструктурі й відбудові критичних обʼєктів може стати відправною точкою для формування цільових програм співпраці, участі у виставках, кластерах і бізнес місіях [5; 11]. Для університетів і наукових установ модель консорціумів, подвійних програм та 11 спільних лабораторій із тайванськими партнерами відкриває можливість залучення додаткових ресурсів, доступу до передових технологій і інтеграції українських дослідницьких колективів у глобальні мережі. Для бізнесу, особливо в галузях ІТ, оборонних технологій, електроніки, відбудови інфраструктури, робота може виконувати функцію довідника з інструментів виходу на тайванські ринки через TAITRA, галузеві асоціації, спільні стартап акселератори та інші посередницькі механізми. Окремий практичний вимір стосується використання напрацювань дослідження в навчальному процесі при викладанні курсів з міжнародних відносин, безпеки в Індо Тихоокеанському регіоні та зовнішньої політики України. Висновок Україно тайванський трек у 2022 2025 рр. перетворився на важливий тест для сучасної системи безпеки: війна росії проти України та зростання ризиків у Тайванській протоці зближують дискусії про стримування, «сіру зону» та асиметричну оборону [2; 7; 9; 10]. Показано двосторонню взаємовигоду: Тайвань отримує «уроки України» щодо стійкості, резерву, ППО, БпЛА та логістики; Україна натомість отримує шанс залучити унікальні тайванські компетенції в мікроелектроніці, сенсориці, «розумній» зброї, кіберстійкості та цифровому урядуванні, де TSMC та інші компанії острова є критичними вузлами глобальних ланцюгів постачання [11; 16]. Вступ фіксує реальний стан речей без формального взаємного визнання, роль третіх сторін насамперед США та ЄС, а також рамки маневру, задані політикою «одного Китаю», Taiwan Relations Act і резолюціями Європарламенту [4; 5; 13; 20]. Обрана емпірична база й методологія поєднання неореалізму, інституціоналізму та підходу securitization resilience дають адекватний інструментарій для аналізу гуманітарної, безпекової та техно-економічної взаємодії [2; 22]. Дослідницька ніша сформульована чітко: систематизація каналів Україна Тайвань поза дипломатичним визнанням, вимір «aid 12 diplomacy» Тайбея щодо України, включно з підтримкою розмінування та відбудови, а також моделі спільних R and D і освітніх консорціумів [1; 3; 8; 15]. Гіпотеза логічна й перевірна: без посилення звʼязків із Тайбеєм Києву важче масштабувати оборонно технологічну та інноваційну відбудову; натомість Тайвань посилює свою політику солідарності та присутність у Європі [2; 22; 81]. Структурно робота складається з трьох розділів. У першому розділі розглядаються теоретико методологічні засади вивчення невизнаних і частково визнаних акторів, правовий і політичний статус Тайваню та місце України і Тайваню в регіональній безпековій архітектурі. Другий розділ присвячений аналізу стану та динаміки українсько тайванських відносин у воєнний період, включно з гуманітарною допомогою, економічною та технологічною співпрацею, роллю громадянського суспільства та публічної дипломатії. Третій розділ фокусується на перспективах розвитку взаємин у повоєнний період, можливих сценаріях інституалізації, ризиках і обмеженнях, а також пропонує дорожню карту практичних кроків для державних інституцій та університетів України [1; 7; 11; 20; 21; 83]. Таким чином, «Вступ» створює рамку для подальшого теоретичного, емпіричного та прикладного аналізу україно тайванських відносин у воєнні та повоєнні роки.
Суецький канал у системі міжнародних відносин: стратегічний вимір та геополітичні виклики
Актуальність дослідження. Суецький канал від початку створення став символом технологічного прориву та стратегічного інструменту для провідних держав світу. Він був і залишається найкоротшим, найшвидшим і найбезпечнішим маршрутом між Європою та Азією, що дає змогу зекономити час подорожі між Далеким Сходом і Європою від восьми до одинадцяти днів порівняно з маршрутом через Мис Доброї Надії в Південній Африці. Через нього щорічно транспортуються мільйони тонн вантажів, зокрема нафта. Через Суецький канал проходить приблизно 12% міжнародної торгівлі, 10%міжнародних перевезень нафти та газу, а також 22% контейнерної торгівлі. Це надає йому особливий статус в усьому спектрі міжнародних відносин, починаючи з геополітики і закінчуючи військовими питаннями. Будь-які проблеми у його функціонуванні призводять до значних економічних втрат. Перешкода в каналі може означати міжнародну економічну катастрофу. Суецький канал заощаджує суднам тисячі миль, дозволяючи здійснювати більше рейсів, економити енергію, скорочувати витрати на амортизацію суден, а також мінімізувати ризик піратства вздовж певних точок альтернативних маршрутів. Окрімтого, каналє індикаторомстабільності, адже будь-які кризи в регіоні (збройні конфлікти, блокади, терористичні загрози) безпосередньо впливають на глобальні транспортні та енергетичні ланцюги. Залежність світової політики, економіки та безпеки від ситуації навколо Суецького каналу робить його важливим об’єктом наукового аналізу. Вивченням проблематики геополітичного значення Суецького каналу та його ролі у системі міжнародних відносин займаються як зарубіжні так і вітчизняні науковці. Над висвітленням його впливу на глобальну торгівлю, енергетичну стабільність та безпеку працюють такі іноземні дослідники, як Аль-Местнір Р., Лутмар К., Спіллманн Ж., Хамдан С., Хорев Ш. та багато іших. Їх праці висвітлюють роль Суецького каналу як стратегічного елемента світової транспортної інфраструктури. 4 У українському науковому просторі питанням геополітичних викликів та міжнародної безпеки в регіоні Суецького каналу займались такі науковці–Моціяка П.П., Оксамитний Ю., Парамонов Д.Ю., Самотуга Ю., Стрільчук Л.В. та інші. Метою дослідження є спроба дослідити особливості функціонування Суецького каналу в системі міжнародних відносин, а також проаналізувати його стратегічне значення та геополітичні висновки, що впливають на баланс сил у глобальному та регіональному рівнях. Відповідно до поставленої мети завданнями роботи є:- розкрити історичне підґрунтя формування Суецького каналу як глобального транспортного вузла;- проаналізувати значення Суецького каналу для світової економіки та енергетики;- дослідити проблеми функціонування та виклики безпеки: тероризм, піратство, блокади;- узагальнити роль глобальних і регіональних акторів (США, ЄС, Китай, Близький Схід) у забезпеченні функціонування каналу;- окреслити перспективи розвитку Суецького каналу та його роль у формуванні нової моделі глобальної інтеграції. Об’єктом дослідження є роль Суецького каналу у системі міжнародних відносин. Предметом дослідження є стратегічний вимір та геополітичні виклики, пов’язані з Суецьким каналом. Методологія дослідження ґрунтується на принципах об’єктивності, розвитку та історизму. У процесі дослідження були використані загальнонаукові та історичні методи пізнання: порівняльно-історичний, критичний, метод узагальнення і систематизації. 5 Під час деталізації проблематики дослідження були використані методи: аналізу наукової літератури та інтернет-ресурсів, методологічні дослідження синтезу та узагальнення, методи індукції та дедукції, а також інші загальнонаукові методи. У межах вивчення стратегічного значення Суецького каналу застосовувався історичний метод, що дав змогу проаналізувати його роль у світовій політиці та торгівлі. Системний метод допоміг розкрити місце каналу в інституційній структурі міжнародних відносин. За допомогою методів синтезу та аналізу було проаналізовано сучасні геополітичні виклики та визначено напрями впливу провідних держав на забезпечення функціонування Суецького каналу. Практичне значення роботи полягає у спробі аналізу ролі каналу в системі міжнародних відносин та оцінці його впливу на геополітичну стабільність. Результати дослідження можуть посприяти поглибленню наукових знань про механізми взаємодії світових акторів у регіоні Суецького каналу, можуть бути використані в освітньому процесі– під час викладання дисциплін циклу професійної підготовки фахівців з міжнародних відносин та при розробці аналітичних матеріалів для науково-дослідних установ. Апробація результатів роботи. Апробація роботи проходила у рамках III Всеукраїнської наукової конференції «БОРИСЕНКІВСЬКІ ЧИТАННЯ» 21 листопада 2025 року.
«ВПЛИВ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ НА СУЧАСНИЙ СВІТОВИЙ ПОРЯДОК»
Сучасна система міжнародних відносин перебуває у стані глибокої трансформації, що зумовлена сукупністю глобальних викликів– зростанням конкуренції між ключовими центрами сили, ерозією традиційних інститутів міжнародного права, регіональними конфліктами, енергетичними та продовольчимикризами,посиленнямролікраїнГлобальногоПівдня.Одниміз центральних чинників цих змін стала російсько-українська війна, яка з 2014 р., а особливо після масштабного вторгнення 24 лютого 2022р., перетворилася на найбільший збройний конфлікт у Європі після Другої світової війни. Вона не лише підірвала систему регіональної безпеки, сформовану після завершення холодної війни, але й істотно вплинула на глобальну архітектуру міжнародної безпеки, міжнародно-правовий порядок та міжнародну політико-економічну взаємодію. Актуальність обраної теми визначається тим, що російська агресія проти України стала переломним моментом у розвитку світового порядку. Вона поставила під сумнів ефективність існуючих інструментів колективної безпеки, продемонструвала кризу механізмів стримування агресора, показала обмеженість Ради Безпеки ООН у реагуванні на порушення Статуту ООН. В умовах глобальної турбулентності, спричиненої війною, відбувається суттєвий перегляд стратегій провідних акторів– США, ЄС, НАТО, Китаю, росії– що веде до переформатування балансу сил і зміни характеру міжнародної взаємодії. Водночас війна каталізувала процеси формування нової політичної та безпекової реальності в Європі, посилила трансатлантичну кооперацію, сприяла переосмисленню ролі НАТО та актуалізувала питання оборонної автономії Європейського Союзу. Іншим аспектом актуальності є те, що війна спричинила масштабні геоекономічні наслідки: енергетичну кризу в Європі, інфляційний тиск у глобальному масштабі, дестабілізацію продовольчої безпеки, руйнування логістичних ланцюгів та перебудову міжнародних торговельно-економічних зв’язків. Ці процеси значною мірою визначають специфіку нового світового 4 порядку, у якому економічна взаємозалежність перестає бути гарантією стабільності, а стратегічна автономія держав набуває особливої важливості. Не менш вагомою є актуалізація питання суб’єктності України. Внаслідок війни Україна зміцнила свій міжнародний імідж, сформувала нову ідентичність як активний учасник міжнародних коаліцій, а не лише об’єкт агресії. Її роль у формуванні європейської та глобальної безпеки зросла, що потребує осмислення в науковому вимірі. Попри значну кількість досліджень, присвячених російсько-українській війні, проблема її впливунаструктурнутрансформаціюсвітовогопорядкудосі не отримала комплексного наукового опрацювання. Частина робіт зосереджується на регіональному вимірі конфлікту; інші– на санкційній політиці, міжнародному праві або військових аспектах. Проте інтегральний аналіз війни як глобального фактора трансформації міжнародної системи залишається недостатнім, що зумовлює наукову новизну даного дослідження. Об’єкт дослідження– світовий порядок у його сучасному політичному, безпековому та геоекономічному вимірах. Предмет дослідження– вплив російсько-української війни на трансформацію сучасної міжнародної системи та механізми її функціонування. Мета дослідження полягає у комплексному аналізі впливу російсько української війни на формування нового світового порядку, визначенні ключових тенденцій глобальних трансформацій та з’ясуванні ролі України в цих процесах. Длядосягнення метинеобхідно виконати такі завдання: 1. Розкрити теоретичні підходи до розуміння світового порядку та простежити еволюцію міжнародної системи у другій половині ХХ– початку ХХІ ст. 2. Охарактеризувати особливості світового порядку у XXI ст. в умовах багатополярності та регіональної нестабільності. 3. 5 Проаналізувати геополітичний контекст російсько-української війни, її причини та ключові етапи. 4. Дослідитипорушенняросієюнормміжнародногоправатареакцію міжнародної спільноти на агресію. 5. Оцінити роль міжнародних організацій (ООН, НАТО, ЄС, ОБСЄ) у врегулюванні конфлікту та забезпеченні міжнародної безпеки. 6. Визначити глобальні геополітичні наслідки війни. 7. Проаналізувати процеси переформатування міжнародної безпеки та зміни ролі НАТО і США. 8. Дослідити трансформацію міжнародної позиції України та її роль у формуванні нового світового порядку. 9. Сформувати узагальнені висновки щодо характеру та напрямів трансформації глобальної системи. Методологічна основа даного дослідження ґрунтується на поєднанні теоретичних парадигм, загальнонаукових і спеціально-наукових методів, що у сукупності забезпечують системне розуміння впливу російсько-української війни на формування сучасного світового порядку. Комплексність теми зумовила використання міждисциплінарного підходу, який дозволив інтегрувати знання з теорії міжнародних відносин, політології, геополітики, економіки та міжнародного права. У теоретичному вимірі дослідження спирається на три основні наукові парадигми– неореалізм, ліберальний інституціоналізм і конструктивізм. Неореалістичний підхід, представлений працями К. Уолтца, Дж. Міршаймера, Г. Морґентау, дозволяє розглядати міжнародну систему як анархічну структуру, у межах якої держави діють, керуючись логікою виживання та балансу сил. З цієї позиції російсько-українська війна постає проявом боротьби за перерозподіл впливу у Східній Європі та спробою ревізії існуючого статус-кво. Парадигма ліберального інституціоналізму (Р. Кеохейн, Дж. Най, М. Дойч) наголошує на ролі міжнародних організацій, режимів і норм у 6 забезпеченні стабільності системи. Вона дала змогу оцінити ефективність діяльності таких структур, як ООН, НАТО, ЄС та ОБСЄ, у врегулюванні конфлікту та підтриманні міжнародного миру. Конструктивістський підхід (А. Вендт) зосереджує увагу на ролі ідентичностей, цінностей і дискурсів, які формують поведінку держав. У цьому контексті важливим є аналіз того, як наративи демократії, суверенітету й свободи впливають на міжнародну підтримку України та легітимізацію її позиції у світовій спільноті. Проблемність дослідження зумовлюється також відсутністю сталих теоретичних моделей для пояснення перехідних станів світової системи. Традиційні парадигми– реалізм, лібералізм, конструктивізм– не завжди адекватно відображають гібридний характер сучасних конфліктів, де взаємодіють воєнні, інформаційні, енергетичні та економічні чинники. Актуальність теми підсилюється тим, що саме на прикладі російсько української війни визначається новий баланс сил між демократіями й авторитарними режимами, а також переглядається роль таких глобальних акторів, як Китай, США, Європейський Союз, НАТО, БРІКС та інші міжнародні утворення. Питання формування, еволюції та кризи світового порядку привертало увагу багатьох дослідників у галузі міжнародних відносин, геополітики й філософії історії. Теоретичні засади сучасного розуміння цього феномену було закладено у працях таких авторів, як Гедлі Булл, Генрі Кіссінджер, Семюел Гантінгтон, Роберт Гаас, Френсіс Фукуяма, а також низки українських і східноєвропейських науковців– Алли Киридон, Сергія Трояна, Наталії Матвійчук, Алли Атаманенко тощо. Для досягнення мети дослідження використано наступні загальнонаукові та спеціальні методи. Системний метод дозволив розглядати світовий порядок як багаторівневу систему, де взаємодіють політичні, економічні, безпекові та правові компоненти. Він дав змогу з’ясувати, як війна в Україні порушила рівновагу між цими елементами та започаткувала процес 7 їхнього переформатування. Інституціональний метод застосовано для аналізу ролі міжнародних організацій у врегулюванні конфлікту, оцінки ефективності їхніх механізмів санкційного, дипломатичного й безпекового впливу. Геополітичний метод використано для визначення просторових і стратегічних вимірів конфлікту, зміни конфігурації глобальних і регіональних центрів сили, а також для дослідження ролі України у новій системі європейської безпеки. Метод аналізу і синтезу забезпечив систематизацію наукових джерел, аналітичних звітів, міжнародних документів і формування узагальнених висновків щодо ключових тенденцій трансформації міжнародної системи. Контент-аналіз застосовано під час опрацювання офіційних заяв, резолюцій, стратегічних документів НАТО, ООН, ЄС та аналітики провідних дослідницьких центрів, що дозволило простежити еволюцію дискурсів навколо питань війни та міжнародного порядку. Метод сценарного прогнозування дав змогу окреслити можливі варіанти еволюції світового порядку після завершення війни та визначити потенційні моделі участі України у цих процесах. Дотримано також принципів об’єктивності, історизму, системності та міждисциплінарності, що забезпечують наукову достовірність і цілісність результатів. Використання зазначених методів укомплексі даломожливістьне лише дослідити війну як окремий геополітичний конфлікт, а й розкрити її як структуроутворюючий фактор трансформації сучасної міжнародної системи, щобезпосередньо впливає на формування нового світового порядку. Наукова новизна полягає у комплексному та міждисциплінарному аналізі російсько-української війни як ключового чинника формування нового світового порядку, а також у таких положеннях: 1) системно обґрунтовано вплив російсько-української війни на трансформацію глобального балансу сил і прискорення процесів багатополярності; 4) уточнено характер і причини кризи міжнародних інститутів колективної безпеки на основі аналізу механізмів реагування на російську агресію; 3) систематизовано та класифіковано геоекономічні наслідки війни в глобальному масштабі; 4) 8 Поглиблено розуміння механізмів формування нової архітектури міжнародної безпеки після 2022 р. Теоретичне значення полягає у поглибленні сучасних підходів до аналізу світового порядку, розвитку теоретичних положень неореалізму, ліберального інституціоналізму та конструктивізму щодо сучасних трансформацій міжнародної системи
Сучасна гуманітарна дипломатія: особливості та впливи
Можливості сучасних глобальних тенденцій розширили сферу застосування дипломатії та перетворили її на важливий інструмент для глобальних діалогів. Реалізація принципів гуманітарної дипломатії допоможе розділяти протиборчі сторони, налагоджувати дипломатичні відносини і використовувати можливості для підтримки жертв війни. Тому поєднуючи дипломатію та гуманітарну діяльність можна досягти значущих результатів. Відтак, у Міжнародній федерації Червоного Хреста зазначають, що мета гуманітарної дипломатії- забезпечити допомогу соціально вразливим верствам суспільства та співпрацювати з іншими суб'єктами, які реалізують гуманітарні цілі. Гуманітарна дипломатія спрямовує свою діяльність на проблематику врегулювання урядових та неурядових криз у відповідності до норм міжнародного права. Вона має на меті відкривати кордони і створювати гуманітарні коридори, аби забезпечити можливості для прямої допомоги біженцям. Тому актуальним завданням є проводити наукові розвідки щодо гуманітарних аспектів дипломатії, розширити практику гуманітарних переговорів та обговорення нових концептів у гуманітарній дипломатії, для створення гуманітарного простору. У цьому дослідженні виділяємо важливість політичної ролі недержавних суб'єктів для врегулювання сучасних конфліктів і проведення переговорів, що вирішують гуманітарні завдання. Реалізація гуманітарної дипломатії на національному рівні, охоплюєнаціональні моделі і виявляє основні мотиви, що мають спонукати державу до участі в гуманітарних ініціативах. Сьогодні гуманітарна практика є багатогранною системою. Вона охоплює рівень гуманітарної допомоги, соціальної політики та економічної підтримки в рамках сталого розвитку. У цьому контексті, дипломатичні засоби, зокрема переговори, підвищують ефективність гуманітарних зусиль під час збройного конфлікту і кризи, які викликані природними або техногенними факторами. Актуалізує дослідження гуманітарної дипломатії її значущість у подальшому 4 розвиткові країни та покращенні умов життя для її громадян. Першою чергою, через гуманітарну дипломатію вирішують низку соціальних проблем, відтак в умовах глобалізації, міждержавній взаємозалежності значення гуманітарної складової постійно зростатиме. Можливості традиційної офіційної дипломатії уже не вирішують весь спектр існуючих проблем. Відтак, наукове дослідження особливостей гуманітарної дипломатії та практичних важелів її застосування ще довго буде залишатись актуальним для сучасної гуманітарної науки. На цій підставі об’єктом дослідження є природа та особливості реалізації гуманітарної дипломатії. Предмет дослідження: практика здійснення гуманітарної дипломатії в сучасному міжнародному середовищі. Метою дослідження є: дослідити можливості гуманітарної дипломатії у досягненні її завдань на міжнародній арені. Метареалізується через досягнення таких завдань: 1. Дескрипція змісту гуманітарної дипломатії, її принципів та історичної візії. 2. Надатипідходидорозумінняпоняття«гуманітарна дипломатія». 3. Дослідити концептуальні засади гуманітрної дипломатії у 21 столітті через гуманітарну практику Європейського Союзу. Розкрити практичні кейси імплементації гуманітарних програм у дипломатичній практиці. Під час дослідження проблематики роботи, були застосовані такі методики: принципи логіко-семантичного аналізу; методи знаходження закономірностей розвитку, аналіз та синтез досліджуваних понять; методи узагальнення та наукової абстракції. У рамках прикладної частини дослідження, центральними були методи: реконструкції досвіду; герменевтичного кола та ін. Практична спрямованість дослідження. Результати дослідження можуть бути використані у навчальному процесі, у рамках курсів Циклу професійної підготовки, дослідженні підходів щодо вирішення гуманітарних криз, формулювання зовнішньополітичної стратегії для конкретної країни у реалізації її гуманітарних ініціатив. 5 Апробація. Основні тези роботи були висвітлені на міжнародній науково практичній конференції «Сучасні тенденції міжнародних відносин» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова 21 грудня 2024 року.
Дипломатія ЄС на початку 21 сторіччя: особливості реалізації на тлі гібридної війни в Україні
Проблематика становлення та розвитку дипломатичних структур та дипломатичної діяльності у Європейському Союзі завжди виступатиме ключовою темою у сфері міжнародних відносин. Європейський Союз від свого утворення пройшов еволюцію від економічного, вузькоспеціалізованого об'єднання до потужної політичної організації на міжнародній арені. Сучасні глобалізаційні процеси, геополітична напруженість у різних частинах світу, зростаюча міжнародна конкуренція, складнощі у можливості сформувати єдині умови у зовнішній політиці, потребують значних зусиль для збереження консолідації ЄС, вироблення у його рамках спільного бачення місця Європи у сучасному світі. Це актуалізує практичну потребу вивчати принципи функціонування та структурування цього міждержавного та міжнародного об'єднання, адже вступ України до Європейського Союзу має бути не тільки втіленим, але й усвідомленим на державному, соціальному та індивідуальному рівнях як у нашій державі, так і в Європі. Умовою ефективної інтеграції до ЄС є дослідження його дипломатичної діяльності у питаннях вирішення конфліктів, намаганнях забезпечити стабільність на європейському просторі та встановити відносно рівні умови для стратегічного партнерства з іншими державами. У контексті великої, найбільшої після 1945 року, війни на європейському континенті, особливого значення має співпраця ЄС та України у політичних, економічних та безпекових викликах на фоні повномасштабної агресії Росії проти України. Метою дослідження є спроба комплексного аналізу становлення та розвитку інституційної складової Європейського Союзу, його відповідність сучасним викликам у міжнародних відносинах, особливостям його співпраці з Україною від початку 21 сторіччя. Досягти поставленої мети допоможуть такі завдання: 1. Проаналізувати особливості дипломатичної служби Європейського Союзу. 4 2. Розкрити інституційну складову дипломатії Європейського Союзу. 3. Дослідити особливості структурування дипломатичних інститутів Європейського Співтовариства у 1950–1990 роки. 4. Проаналізувати вплив Маастрихтського та Лісабонського договорів на становлення спільної зовнішньої політики ЄС. 5. Охарактеризувати відносини України та Європейського Союзу на початку 21 сторіччя та під час війни Росії проти України у 2014-2025 роках. 6. Дати характеристику викликам та перспективам розвитку дипломатії ЄС в умовах широкомасштабної війни Росії проти України. Об’єкт дослідження - особливості дипломатії Європейського Союзу на початку 21 сторіччя. Предмет дослідження - стратегія та особливості реалізації дипломатичної діяльності ЄС у першій чверті 21 сторіччя. Практичне значення. Результати дослідження можуть бути використані для розвитку двосторонніх відносин України та Європейського Союзу, підвищення ефективності механізмів міжнародного співробітництва на регіональному та глобальному рівнях. Матеріали магістерської роботи можуть бути застосовані в навчальному процесі під час викладання дисциплін з Циклу професійної підготовки з міжнародних відносин, суспільних комунікацій та регіональних студій. Апробація. Основні тези роботи були висвітлені на міжнародній науково-практичній конференції «Сучасні тенденції міжнародних відносин» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова 21 грудня 2024 року.
Актуальність теми. У сучасному світі, де міжнародна безпека постійно перебуває під впливом нових викликів — від локальних воєнних зіткнень до масштабних гібридних загроз, роль міжнародних безпекових альянсів набуває особливої ваги. Північноатлантичний альянс, більш відомий як НАТО, уже понад сім десятиліть залишається одним з головних стовпів колективної оборони, миру та стабільності на євроатлантичному просторі й далеко за його межами.Створенийякобороннийсоюзувідповідь на потребу захисту країн Західної Європи після Другої світової війни, з роками НАТО суттєво трансформував свої підходи, механізми та масштаби діяльності, поступово перетворюючись із традиційного військово політичного об’єднання на багатофункціональну міжнародну структуру, що діє в умовах стрімкої зміни природи конфліктів. Від припинення кровопролитних етнічних конфліктів у Балканському регіоні до боротьби з тероризмом в Афганістані та підтримки країн-партнерів у протидії сучасним гібридним викликам — НАТО демонструє здатність поєднувати військову силу з дипломатичними, гуманітарними й політичними інструментами врегулювання криз. Водночас діяльність Альянсу не обмежується лише застосуванням сили: значна увага приділяється запобіганню конфліктам, відновленню миру й стабілізації післявоєнних територій, а також підтримці демократичних інституцій і зміцненню правових засад у державах, що пережили конфлікт. Нинішні конфлікти дедалі рідше мають чіткі межі та однозначні форми. Вони охоплюють одночасно політичну, інформаційну, економічну й кіберсфери. Тому НАТО, адаптуючись до нових реалій, активно розвиває партнерства з іншими міжнародними організаціями — ООН,ЄС,ОБСЄ,АфриканськимСоюзом—іактивнозалучаєресурсикраїн партнерів. Така комплексність підходів дозволяє Альянсу залишатися ключовим гравцем не лише у 2 класичних військових операціях, а й у миротворчій, посередницькій та стабілізаційній діяльності. Розгляд ролі НАТО у врегулюванні міжнародних конфліктів сьогодні є надзвичайно актуальним, особливо в контексті загострення глобальної конкуренції, зростання регіональної нестабільності й безпрецедентних викликів для міжнародного права. Дослідження цієї теми дозволяє глибше зрозуміти, якими інструментами користується Альянс, як він взаємодіє з іншими суб’єктами міжнародних відносин та чому його діяльність залишається одним із найефективніших механізмів підтримки миру й безпеки у складному багатополярному світі. Об’єкт дослідження– міжнародні механізми врегулювання конфліктів у сучасній системі глобальної безпеки. Предмет дослідження– роль, функції та інструменти Північноатлантичного альянсу (НАТО) у процесах запобігання, урегулювання та постконфліктної стабілізації міжнародних конфліктів. Мета дослідження– дослідити специфіку діяльності НАТО у сфері врегулювання міжнародних конфліктів, визначити основні напрями, форми співпраці та оцінити ефективність механізмів Альянсу у забезпеченні миру та стабільності в різних регіонах світу. Досягнення поставленої мети передбачалося за допомогою вирішення наступних завдань: − розглянути історія становлення НАТО як міжнародної організації та її структура; − охарактеризувати правові та інституційні засади діяльності НАТОусфері безпеки; − дослідити інструменти колективної безпеки та миротворчі місії НАТО; − проаналізувати співпрацю НАТО з іншими міжнародними організаціями у вирішенні конфліктів; 3 − розглянути сучасні геополітичні виклики та загрози для альянсу; − визначити досвід НАТО у врегулюванніконфліктівнаБалканах та в Афганістані; − оцінити перспективи та виклики участі НАТО в урегулюванні сучасних конфліктів; − дослідити подальший розвиток безпеки України через призму євроатлантичного співробітництва. Ступінь наукової розробленості проблеми. Проблематика ролі НАТО у врегулюванні міжнародних конфліктів є однією з ключових тем у сучасних дослідженнях з міжнародних відносин, безпеки та геополітики. Значну увагу цьому питанню приділяють як західні, так і українські вчені, політологи, експерти у сфері міжнародного права та стратегічних студій. Зокрема, ґрунтовні напрацювання присвячені історії розвитку НАТО, еволюції його місії після завершення «холодної війни», трансформації функцій Альянсу в умовах глобалізації та нових безпекових викликів. Вітчизняні та зарубіжні дослідження детально аналізують діяльність НАТО у конкретних конфліктах — на Балканах, в Афганістані, Косові, а також сучасну співпрацю з ООН, ЄС та іншими структурами у сфері підтримки миру. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному аналізі сучасної ролі НАТО як багатофункціонального міжнародного безпекового інституту, що не лише виконує оборонні завдання, а й активно бере участь у запобіганні, врегулюванні та стабілізації міжнародних конфліктів у різних регіонах світу. У роботі уточнено й систематизовано підходи до розуміння специфікидіяльності Альянсувумовахтрансформаціїхарактеруконфліктів, зокрема зростання гібридних і кіберзагроз. Теоретико-методологічна основа дослідження обумовлена метою і завданнями, які зобов’язують звертатися як до загальнотеоретичних розробок з питань модернізації суспільств, так і до більш спеціальних 4 теорій, які застосовуються під час вивчення ролі НАТО в урегулюванні міжнародних конфліктів. Методи дослідження спираються на комплекс теоретичних розробок і методологій, в тому числі, метод порівняльного аналізу, метод моделювання. У дослідженні використані також діалектичний і системні методи, історичний метод, а також широке коло загальнотеоретичних положень
Актуальність дослідження. Превентивна дипломатія Організації Обʼєднаних Націй постійно підлягає впливу сучасних глобальних викликів, а саме поширення великої кількості збройних конфліктів, ескалації локальних криз та ускладнення міжнародних відносин. ХХІ століття поставило перед суспільством ряд викликів та загроз, які повʼязані із гібридними конфліктами, тероризмом, масовим порушенням прав людини, міграційними кризами та боротьбою за надважливі ресурси. Виходячи з таких реалій, традиційні механізми врегулювання конфліктів перестали бути ефективними, адже вони діяли лише після початку насильства. Саме тому, залучення та вивчення механізмів превентивної дипломатії, як комплексу інструментів раннього попередження та недопущення конфліктів — набуває ключового значення в системі міжнародної безпеки. ООНєуніверсальною міжнародною організацією, яка володіє унікальним можливостями для успішного проведення превентивних заходів завдяки своїм глобальним обовʼязкам та дорученням мережі спеціальних представників, миротворчих структур та інституційній спроможності збирати, аналізувати й використовувати інформацію для раннього виявлення кризових тенденцій. Проте результативність цих механізмів та інструментів в першу чергу залежить від політичної волі держав-членів, доступу до регіонів потенційних конфліктів, належного забезпечення надважливих ресурсів, кооперація з регіональними та міжнародними організаціями. Детальний аналіз їхньої взаємодії та оцінка результативності миротворчих заходів є вкрай важливим. Дана тема є також актуальною для дослідження, оскільки сучасні міжнародні конфлікти стають більш децентралізованими, внутрішньодержавними, виходячи із етнічних, релігійних та політичних особливостей того чи іншого регіону. Не дивлячись на це, ООН вдається влучно застосовувати такі інструменти як посередництво, консультації, проведення 4 місій «добрих послуг», контролювати ситуацію в регіоні і тим самим забезпечувати недопущення поширення ескалації конфлікту. Дослідження цих механізмів і можливостей їх удосконалення є необхідним для формування сучасної світової системи безпеки. Превентивна дипломатія ООН стала також важливою темою для дослідження через російсько-українську війну та решту конфліктів, які відбуваються в різних регіонах світу, де прослідковується недостатнє використання та надання засобів попередження конфлікту. Аналіз превентивної діяльності ООН для України набуває неабиякого значення, оскільки виникає потреба в оцінці причин неефективності ранніх механізмів попередження конфлікту та вироблення пропозицій щодо покращення інструментів міжнародної системи безпеки. Таким чином, дослідження превентивної дипломатії ООН є актуальним і важливим виміром,як в практичному, так і в теоретичному середовищі, оскільки допомагає покращити та усвідомити шляхи вдосконалення глобальної системи безпеки і миру, підвищити результативність діяльності міжнародних організацій та тим самим зміцнити міжнародний мир та стабільність. Аналіз джерел дослідження та публікацій. До аналізу превентивної дипломатії ООН залучені як вітчизняні, так і іноземні фахівці з наукової спільноти. Значний внесок в дослідження даної тематики внесли такі вітчизняні вчені як: С.Байрак [1], І. Гончаренко [5,6], С. Гакман [4], К. Данилюк [9], Н. Гурковська [8], А. Кіссе [21], Д. Кубіцька [23], Я. Жукорська [13,14] та інші. Серед іноземних дослідників можна виділити таких: C. Colomina [49], B. Cvetkovska [50], D. Fritz [52], M. Bourekba [48], S. Elguea [51], Y. Golovchenko [53] та інші. Метою дослідження є розкриття особливостей діяльності та впровадження превентивних заходів ООН в кризових регіонах задля забезпечення миру, безпеки та стабільності в світі. Згідно поставленої мети були сформовані такі завдання: 5 ● Розкрити поняття, сутність та еволюцію превентивної дипломатії ООН впродовж багатьох років; ● Окреслити правові аспекти та інституційну складову превентивної діяльності ООН; ● Дослідити все можливі механізми та інструменти реалізації миротворчих заходів; ● Проаналізувати практичне застосування превентивних заходів в Македонії, Африканському регіоні та в пострадянському просторі; ● З’ясувати вплив глобальних викликів, а також сучасних технологій, медіа, громадянського суспільства на формування превентивного потенціалу ООН; ● Сформувати напрямки покращення превентивної діяльності ООН. Хронологічні та географічні рамки дослідження. Дана тема охоплює країни пострадянського простору, Африканського регіонута періодз 1992–2025 рр. Об’єктом дослідження є превентивна дипломатія ООН як механізм забезпечення миру та безпеки в світі. Предметом дослідження є реалізація превентивних заходів через різні миротворчі місії та із залученням регіональних та міжнародних акторів. Методи дослідження. У процесі вивчення та аналізу даної теми були використані загальновідомі наукові методи дослідження: теоретичні (аналіз, синтез, узагальнення, пояснення) та порівняльно-історичні. Практичне значення дослідження. Матеріали дослідження можна використовувати при вивченні історії розвитку та діяльності Організації Об’єднаних Націй. Дана інформація може бути використана під час підготовки 6 до семінарських занять із таких дисциплін як «Політологія», «Зовнішня політика Європи», «Історія міжнародних відносин», а також для ознайомлення учням 5–11 класів
Українсько-польські відносини у 21 сторіччі
Українсько-польські відносини завжди були складні, багатогранні та динамічні. Їх формували історичні події, геополітичні зміни у Європі, складні міжетнічні та соціальні відносини між сусідніми народами. Від початку відкритої агресії Росії проти України у 2014 році та широкомасштабного вторгнення у лютому 2022 року, міждержавні відносини України та Польщі набувають виняткової ваги для всього регіону Центральної та Східної Європи. У цей період Польща є один із союзників України, підтримуює нас на міжнародному рівні, незважаючи на усі протиріччя, надає політичну, гуманітарну, економічну та військову допомогу. Актуальність теми дослідження зумовлюють кардинальні зміни на міжнародній арені, що спричинило повномасштабне вторгнення Російської Федерації проти України у 2022 році. Війна змінила геополітичну ситуацію в Європі зруйнувала підвалини світової безпеки, створила нові виклики на регіональному, континентальному міжнародному рівнях. У цьому сенсі українсько-польські відносини, з рівня міждержавного партнерства можуть перерости у стратегічний союз. Значні зміни у двосторонніх відносинах відіграє проактивна позиція Польщі щодо підтримки України від перших годин російського вторгнення в лютому 2022 року. Польські держава і суспільство надали прихисток для мільйонів українських біженців, забезпечивши нам гуманітарну, військову та фінансову підтримку. Донедавна, Польща виступала як ключовий союзник України щодо вступу до Європейського Союзу та НАТО, ініціювала численні дипломатичні, гуманітарні та оборонні ініціативи. Така активність може свідчити про національну зацікавленість поляків щодо гарантії безпеки східного флангу Європи, та їх бачення себе як регіонального лідера. Україна, яка опинилась у відкритій війні, оперативно адаптує свою зовнішню політику, вибудовує коаліції, які забезпечать протидію агресору. У цьому контексті 4 Польща виступає як стратегічний партнер, що часто діє від імені українських інтересів. Тож осмислити проблематику українсько-польських відносин важливо для побудови ефективної зовнішньої політики України, розбудови безпекового середовища у Центральній та Східній Європі, визначення місця середніх держав для глобального протистояння демократій та авторитаризму. У завданнях дослідження передбачено: ● дослідження історичного та політичного українсько-польських відносин до ХХІ століття; контексту ● аналіз характеру взаємодії між двома державами після відновлення незалежності України; ● розкритгя основних змін політичного та стратегічного партнерства між державами після анексії Криму; ● висвітлення ролі Польщі у якості важливого партнера України під час російської агресії; ● порівняння рівня співпраці у двосторонніх відносинах двох держав; ● узагальнення перспектив українсько-польського партнерства у євроатлантичній інтеграції України. Об’єкт дослідження: українсько-польські відносини як складова сучасних міжнародних відносин. Предмет дослідження є особливості співпраці між Україною та Польщею в умовах російської агресії. У хронологічних рамках дослідження охоплює період від початку ХХІ століття до 2025 року, і визначає складнощі міждержавних відносин до 2022 року та їх трансформації від продовження війни в активній фазі, що призвело до формування стратегічного партнерства між Україною і Польщею. Практичне значення дослідження. Матеріал роботи надає можливість використати його результати у міжнародній діяльності України, сприятиме формуванню ефективних моделей у міждержавному співробітництві. В 5 рамках освітнього процесу, матеріали магістерської роботи можуть бути використані для підготовки навчальних курсів зі спеціальності Міжнародні відносини. Апробація. Основні тези роботи були висвітлені на міжнародній науково-практичній конференції «Сучасні тенденції міжнаролних відносин» в Українському державному університеті імені Михайла Драгоманова.v
«Американська модель управління міжнародними конфліктами. Генезис. Сутність.Перспективи»
Актуальність теми. Врегулювання міжнародних конфліктів є одним з ключових питань сучасної світової політики. Сполучені Штати, як світовий лідер, відіграють важливу роль у врегулюванні міжнародних криз, використовуючи широкий спектр інструментів - дипломатичні, економічні, військові та інформаційні. Американська модель врегулювання конфліктів є унікальною, оскільки поєднує в собі традиційні підходи (посередництво, санкції, військові інтервенції) та новітні стратегії (м'яка сила, гібридні методи, кібербезпека). Вивчення генезису цієї моделі дозволяє зрозуміти її історичний розвиток, механізми функціонування та ефективність у різних регіонах світу. Аналіз її сутності дає можливість оцінити, наскільки ця модель відповідає сучасним міжнародним викликам, а також її вплив на глобальну безпеку. Тема є особливо актуальною в умовах зростаючої конкуренції між США, Китаєм, Росією та іншими глобальними гравцями, яка змінює баланс сил у міжнародних відносинах. Дослідження перспектив американської моделі врегулювання конфліктів є важливим для прогнозування подальшого розвитку міжнародної системи, ефективності миротворчих ініціатив та можливих сценаріїв розвитку майбутніх конфліктів. Таким чином, дослідження американської моделі врегулювання міжнародних конфліктів є необхідним для розуміння сучасних тенденцій у світовій політиці та розробки ефективних стратегій міжнародного співробітництва. Обʼєкт дослідження. Об'єктом роботи є американська модель управління міжнародними конфліктами, яка включає політичні, економічні та військові стратегії, що використовуються Сполученими Штатами для запобігання, врегулювання та управління конфліктами в глобальному масштабі. 4 Дослідження охоплює ґенезу цієї моделі, її основні складові, а також аналіз перспектив її розвитку в контексті сучасних глобальних викликів, таких як тероризм, регіональні війни та зміна клімату. У фокусі уваги також будуть ключові інституції та механізми, які реалізують цю модель, включаючи державні органи, міжнародні організації та недержавні актори. Окрему увагу буде приділено впливу американської моделі на міжнародні відносини та глобальну безпеку. Предмет дослідження. Генезис, сутність та перспективи американської моделі врегулювання міжнародних конфліктів: - Генезис: Дослідження передумов формування американської моделі, включаючи історичний контекст, етапи розвитку та ключові події, що вплинули на формування цієї моделі. Серед них - холодна війна, регіональні конфлікти. (В'єтнам, Балкани) та пострадянський період, який визначив нові виклики для міжнародної безпеки. - Сутність: Аналіз основних принципів, що лежать в основі цієї моделі, таких як багатосторонність, застосування сили, активна дипломатія та механізми запобігання конфліктам. Важливо розглянути ролі різних акторів, включаючи державні установи, міжнародні організації та неурядові організації, у реалізації цих стратегій. - Перспективи: Оцінка ефективності американської моделі в контексті сучасних глобальних викликів, таких як тероризм, кібербезпека, екологічні катастрофи та пандемії. Дослідження можливих напрямів розвитку моделі, її адаптації до нових реалій міжнародних відносин, а також аналіз критики та альтернатив, запропонованих іншими країнами та міжнародними організаціями. Таким чином, предмет дослідження охоплює широкий спектр аспектів, що дозволяє всебічно проаналізувати американську модель управління міжнародними конфліктами, її ефективність та подальші перспективи. 5 Мета дослідження. Метою дослідження є аналіз еволюції американської моделі врегулювання міжнародних конфліктів, вивчення її ключових принципів та механізмів, а також оцінка перспектив її застосування в контексті сучасних глобальних викликів. Завдання дослідження. Завдання передбачає комплексний аналіз еволюції, основних принципів та майбутніх напрямів американської стратегії врегулювання міжнародних конфліктів. Основними завданнями дослідження є: - Аналіз історичного розвитку американських моделей врегулювання конфліктів: Вивчення етапів формування та трансформації стратегій США у сфері врегулювання міжнародних конфліктів, починаючи з післявоєнного періоду і до сьогодення. - Визначення ключових принципів та підходів США до управління міжнародними конфліктами: Огляд ключових концепцій, таких як превентивна дипломатія, використання м'якої та жорсткої сили, а також роль міжнародних інституцій у реалізації цих стратегій. - Оцінка ефективності американських моделей у різних регіонах світу: Дослідження практичного застосування американських стратегій на прикладі конкретних конфліктів, аналіз досягнутих результатів та визначення чинників успіху чи невдач. - Прогнозування майбутніх напрямів розвитку політики США у сфері врегулювання міжнародних конфліктів: Оцінка впливу глобальних змін, таких як зрушення в балансі сил, розвиток нових технологій, зміна міжнародних норм, на американські стратегії врегулювання конфліктів. Це дослідження дасть комплексне розуміння ролі Сполучених Штатів у формуванні сучасних практик управління міжнародними конфліктами та їхнього впливу на глобальну стабільність. 6 Методи дослідження. У данному дослідженні використані методи такі, історико-логічний метод, метод який дозволяє дослідити генезис американської моделі управління міжнародними конфліктами, проаналізувавши етапи її розвитку, вплив історичних подій та зміну підходів до управління конфліктами з плином часу. Порівняльно-аналітичний метод, цей метод дозволяє порівняти американську модель з іншими підходами до врегулювання міжнародних конфліктів (наприклад, європейською, російською чи азійською моделями). Це дозволить чітко визначити особливості та відмінності американської стратегії, її переваги та недоліки. Системний метод, метод який допоможе розглянути американську модель як складну систему, що взаємодіє з іншими міжнародними акторами та інституціями. Аналіз документів та джерел, важливими джерелами для дослідження можуть бути офіційні документи, наукові статті, закони, стратегії та декларації США, що стосуються міжнародних конфліктів (наприклад, Платформа національної безпеки США, декларації, резолюції ООН тощо). Контент-аналіз, цей метод дозволяє вивчати публікації у ЗМІ, офіційні виступи та заяви американських політиків, які можуть відображати ставлення до міжнародних конфліктів та стратегій їх вирішення. Це допоможе з'ясувати, які акценти Сполучені Штати роблять у своїй зовнішній політиці. Кейс метод, метод який можна використати метод аналізу конкретних кейсів - прикладів управління США міжнародними конфліктами (наприклад, під час конфліктів в Іраку, Афганістані, на Близькому Сході). Метод Прогнозування, метод дозволяє оцінити, як може змінитися підхід США до конфліктів у майбутньому на основі аналізу сучасних тенденцій у міжнародних відносинах. Метод експертних оцінок, залучення експертів, які спеціалізуються на зовнішній політиці США та міжнародних конфліктах, може допомогти глибше зрозуміти основні підходи та методи управління конфліктами, а також їх перспективи у світлі змін у міжнародних відносинах. 7 Ці методи дозволяють не тільки глибоко проаналізувати американську модель, але й розглянути її в контексті сучасних міжнародних тенденцій, що важливо для написання роботи на таку складну і багатогранну тему.